НАЦІОНАЛЬНА АКАДЕМІЯ ПЕДАГОГІЧНИХ НАУК УКРАЇНИ
Інститут соціальної та політичної психології

ПСИХОТЕХНОЛОГІЇ ЗБАГАЧЕННЯ І КОНСОЛІДАЦІЇ ГРОМАДСЬКОЇ ДУМКИ 
(монографія)
За редакцією П.Д. Фролова

Київ – 2016

У монографії висвітлюються результати дослідження соціально-психологічних механізмів консолідації позицій суб’єктів формування та носіїв громадської думки. Запропоновано соціально-психологічну модель громадської думки, здійснена її операціоналізація. Проаналізовано процеси її збагачення, поляризації та консолідації. Визначені імпліцитні  соціальні моделі консолідації. Пропонуються психологічно обґрунтовані процедури формування консолідованої громадської думки. 
Висвітлені у монографії соціально-психологічні і закономірності та розроблені процедури формування громадської думки сприяють вирішенню актуального соціального завдання – досягненню консенсусу щодо проблемних і суперечливих питань реформування освіти і суспільства. Монографія адресована фахівцям органів державного управління, викладачам установ із підвищення кваліфікації управлінських кадрів, керівникам освітніх установ, викладачам системи післядипломної педагогічної освіти, активістам політичних та громадських організацій, науковцям-психологам.

З М І С Т
Вступ. Реформи та громадська думка.
1.	Громадська думка: визначення, моделі, механізми  та чинники формування
1.1.	Громадська думка як соціально-психологічне явище та предмет соціально-психологічного дослідження  (Фролов П.Д.)
1.2.	Громадська думка в системі опозицій «сира-збагачена», «поляризована -  консолідована» (Фролов П.Д.)
1.3.	Соціально-психологічні механізми формування громадської думки  (ІванченкоС.М., Овчаров А.І., Петрунько О.В., Фролов П.Д.)
1.4. Соціальна ідентичність та довіра як чинники формування консолідованої громадської думки (Духніч О.Є., Бондаревська І.О., Овчаров А.О.)                                                                                                       61
1.5.	Моделі громадської думки та її формування (Хлаповська Т.Г.)
2.	Емпіричні виміри консолідації та збагачення громадської думки
2.1.	Консолідована громадська думка: досвід операціоналізації поняття (Фролов П.Д.)
2.2.	Імпліцитні моделі консолідації громадської думки у свідомості студентської молоді (Петрунько О.В.)
2.3.	Думки громадян України щодо поточних подій: точки розколу та консолідації (Хлаповська Т.Г.)
2.4.	Консолідувальний потенціал суб’єктів громадської думки
2.5.	Аналіз консолідаційних процесів  у розв’язанні конфліктів (Брунова-Калісецька І.В.)
3.	Управління громадською думкою: від мистецтва до технологій
3.1.	Соціально-психологічні аспекти технологізації управління громадською думкою (Фролов П.Д.)
3.2.	Шляхи формування консолідованої громадської думки у цільових  групах  (Іванченко С.М.)   
3.3.	Способи підвищення консолідувального потенціалу індивідуальних та групових суб’єктів громадської думки (Плющ О.М.)
3.4.	Методи консолідації громадської думки в процесі групової взаємодії (Іванченко С.М.)
3.5.	Методи консолідації громадської думки в процесі трансформації конфлікту (Брунова-Калісецька І.В.)
ЗАКЛЮЧНЕ СЛОВО

Вступ. Реформи та громадська думка.

Українське суспільство, як відомо, гостро потребує модернізації усіх сфер життя. Реформування країни не може бути забезпечене лише за рахунок удосконалення законодавства. Зменшення ваги традиційних політичних інститутів, вихід на політичну арену не тільки нових політичних суб’єктів, але різноманітних громадянських об’єднань, груп інтересів, комісій, комітетів, рад тощо, зміна ролі і форми функціонування традиційних каналів комунікації, професійно-експертного знання, розвиток технологій і засобів передачі інформації, поступове перетворення політичних рішень з вольових на дискурсивні свідчить про актуальність деліберативного підходу до розуміння демократії, в основі якого лежить образ суспільства як форуму, на якому відбувається не просто вільне обговорення суспільно значущих проблем, а обговорення у певному форматі, у відповідності з чітко визначеними та науково обґрунтованими правилами. 
На жаль,  важливість психологічної підготовки громадської думки до належного сприймання пропонованих реформ поки що усвідомлюється їх ініціаторами або недостатньо, або з очевидним запізненням. Найчастіше це трапляється тоді, коли реформи починають викликати відчутний спротив. Навіть у разі здійснення відповідного медіа-супроводу останній часто-густо не дає очікуваного ефекту. З одного боку це зумовлено тим, що соціально-психологічні механізми та закономірності трансформації громадської думки залишаються вивченими явно недостатньо, з іншого – ігноруються  або належним чином не враховуються й ті закономірності, які є добре відомими. Якщо ж наявні соціально-психологічні знання й використовуються, то насамперед як наукове підгрунтя маніпулятивних технологій впливу на громадську думку. Продуктивною альтернативою міг би стати перехід від маніпулятивних до майєвтичних технологій, які би забезпечили налагодження конструктивного діалогу між громадськістю та ініціаторами масштабних суспільних реформ.  Розробка технологій такого обговорення є нагальним завданням сьогодення, оскільки завдяки їм відкриваються перспективи переведення протестів із емоційно-експресивної площини у форму аргументованого дискурсу, формування консолідованої громадської думки щодо спірних суспільних проблем.
	Консолідація  українського суспільства сьогодні є тією проблемою, актуальність якої відчувають не тільки політики та науковці, але й переважна більшість пересічних громадян. Протягом десяти останніх років деконсолідація суспільства не тільки не зменшувалася, але, навпаки, посилилювалася, зростала конфронтаційність мислення як політиків, так і виборців. Гра на існуючих ідеологічних, етнокультурних, ментальних та інших розбіжностях,  розпалювання суперечок і конфліктів стали основним інструментом досягнення влади.  І, схоже, відмовлятися від технологій деконсолідації ніхто з політиків не збирається. Досягнення національної злагоди підміняється ними кулуарними домовленостями. Проте здолати нинішню конфронтацію в суспільстві лише у такий спосіб сьогодні вже неможливо. Одним із ключів до відновлення єдності українського суспільства, на нашу думку, має стати розробка технологій формування консолідованої громадської думки щодо спірних суспільних проблем
Науковим підґрунтям створення системи ефективних прийомів та технологій формування консолідованої громадської думки щодо освітніх та суспільних реформ можуть, зокрема,  слугувати  концепції деліберативної демократії (Ю.Габермас), збагаченої громадської думки (Дж.Фішкін), суб’єктно-вчинкова парадигма (В.О.Татенко) тощо.
Деліберативна (дорадча) модель демократії Ю.Габермаса, фокусуючись на інформаційній відкритості та ролі громадських дискусій у прийнятті  рішень, стимулювала переосмислення проблеми формування громадської думки та ролі ЗМК у цьому процесі. Думку, вироблену у процесі обговорення, дебатування, спільного аналізу, зважування різних точок зору стосовно важливих для індивідів та спільнот проблем, в американській філософії політики позначають терміном «deliberative», оскільки вона містить у собі підсумки, результати обговорення. На необхідності вивчення саме такої, компетентної думки, її порівняння із сукупністю суджень щодо соціальної реальності недостатньо інформованого населення, наголошували Б.Аккерман, Е.Гутман, Д.Томпсон, Д.Янкелович, Дж.Фішкін. Пропозиція останнього щодо поєднання масових опитувань з форумами була проекспериментована у США, Канаді, деяких країнах Євросоюзу, Австралії, Китаї та Японії, але поки що не стала нормою вироблення рішень у демократичних країнах. В Україні громадські слухання (дорадчі форуми), за деякими поодинокими винятками, також поки що не вийшли за межі експериментів або формально („для галочки”) здійснюваних заходів. До числа невирішених концептуальних питань, які стосуються сутності збагаченої думки та процедури, технологій, методів збагачення, належать соціально-психологічні аспекти проблеми, адже зміни у думках учасників дискусій можуть бути не тільки наслідком більш глибокого розуміння обговорюваних проблем, але й викликатися ефектами групового тиску, маніпуляціями тощо.
Завдяки Ю.Леваді та Б. Докторову на пострадянському просторі «деліберативна» громадська думка визначається як «збагачена». В Україні розробка соціологічних аспектів проблематики «збагаченої» громадської думки започаткована В. Паніотто. Соціально-психологічні її аспекти вітчизняними дослідниками, крім співробітників лабораторії соціально-психологічних технологій нашого Інституту, досі не розроблялися. 
У пропонованій монографії узагальнено результати пошуків соціально-психологічних механізмів консолідації позицій суб’єктів формування та носіїв громадської думки, шляхів та закономірностей її збагачення, психологічно обґрунтованих процедур формування 

1. Громадська думка: визначення, моделі, механізми  та чинники формування

1.1.	Громадська думка як соціально-психологічне явище та предмет соціально-психологічного дослідження  (Фролов П.Д.)
Як свідчить аналіз наукових публікацій, інтерес до явища «громадська думка» протягом тривалого часу виявляють філософія, політологія, соціологія, соціальна психологія, педагогіка та чимало інших наук. Проте суперечки щодо змісту категорії «громадська думка» не вщухають, воно лишається одним із найбільш спірних наукових понять. 
Ступінь розробленості проблематики громадської думки по різному оцінюється дослідниками.  Так, на думку О.К. Уледова громадська думка протягом останніх років була предметом інтенсивного вивчення і багато її особливостей досить докладно з'ясовані [Уледов, 1985]. В.С. Коробєйніков дотримується протилежної думки і вважає, що громадська думка є одним з найцікавіших і порівняно мало досліджених проявів людського духу [Коробейников,1981]. Б.А.Грушин категорично стверджує: «... навряд чи сьогодні знайдеться в соціології інше поняття, зміст якого було б настільки неясним і викликало би настільки численні суперечки» [Грушин, 1967; с. 7].
Суперечки щодо змісту категорії «громадська думка» дійсно не вщухають, воно лишається одним із найбільш спірних наукових понять. На сьогодні науковцями запропоновано кілька десятків його визначень. Громадську думку визначають як думки, способи поведінки; сукупність індивідуальних думок; колективну оцінку; ставлення, що може бути прихованим, явним або консолідованим; систему суджень; результат опитувань громадської думки;  згоду з питань, що має важливе емоційне або ціннісне значення; розповсюджені настанови із спірних питань; результат спілкування, інтенсивного обміну поглядами; форму, стан або прояв масової чи суспільної свідомості, cинтез буденної та теоретичної свідомості;  форму колективної суспільно-пізнавальної діяльності; спільну зацікавлено ціннісну оціночну і витікаючу з неї практичну діяльність соціальних суб'єктів і їх (діяльностей) результат; форму або спосіб переживання і пізнання світу; спонукальне джерело соціальної дії; засіб інтеграції індивідів в єдину соціальну спільноту; машину ідеологічної війни; спосіб впливу на інформаційні потоки соціального середовища; як спосіб взаємозв’язку громадськості з владними структурами; один з атрибутів  громадянського суспільства; невідповідальну форму влади; компонент соціальної ситуації, середовище реалізації політики; як особливий соціальний інститут; можливий інститут соціалізації; інструмент адаптації специфічний соціальний феномен, соціальне явище тощо.
Зрозуміло, що таке розмаїття визначень породило й спроби якось їх упорядкувати, класифікувати. В оглядових роботах, що містять аналіз існуючих визначень поняття «громадська думка», нам трапилися, зокрема, такі.
Кошарная Г.Б., наприклад, стверджує, що «на сьогодні в Західній
Європі і США склалися три тенденції, що пояснюють суть громадської думки. Першу можна назвати елітарною, другу - традиційною, а третю - емпіричною» [ Кошарная, 2002, с. 12 ].
Тюпа Я.В.  пише, що «На даний час в науці можна виділити три основні напрями, які працюють з громадською думкою: соціологічне, філософське, і, власне історичне» [ Тюпа, 2009, с. 3].
Павлов С.Н. пропонує вирізняти три групи визначень поняття «громадська думка»: психологічні, етичні та реляційні [ Павлов, 2011, с. 12 ].
Можна виокремити й інші групи визначень. Зокрема, такі. Визначення, які акцентують увагу на змісті громадської думки, визначають громадську думку через її предмет - акти свідомості і акти поведінки. Визначення, які акцентують увагу на проблемі носія (творця) громадської думки і окреслюють громадську думку через її суб’єкт.
Безрезультатність спроб окреслити це явище у вигляді якогось одного загальновизнаного визначення та усвідомлення того, що прагнення сформулювати його стали ставкою у грі між соціальними групами (П. Шампань, 1997) породило точку зору, згідно з якою громадська думка являє собою «невловиму і неясну сутність» (К.Поппер), «добре обґрунтовану ілюзію» (П.Шампань), що власне «громадської думки не існує» (П.Бурдь’є), а власне наукового визначення (у позитивістському сенсі) дати неможливо.
Чи не найактивніше громадська думка досліджується соціологами. У соціальній психології,  як зазначає Г.Андрєєва [Андреева, 2007, с. 70], такі дослідження, на жаль, досить обмежені. Це є одною з причин того, що соціальні психологи змушені запозичувати визначення громадської думки, запропоновані соціологами. Зрозуміло, що специфіка соціально-психологічного розуміння цього феномену при цьому неминуче втрачається.
У соціальній психології феномени громадської думки традиційно вважаються об’єктом такого її розділу як психологія великих груп [Социальная психология…, 2009; Основи соціальної …, 2008], хоча чимало соціологів вважають, що феномен громадської думки може розглядатися на рівні не тільки великих соціальних груп на кшталт населення всієї країни, того чи іншого регіону, тої чи тої соціально-демографічної або професійної групи; але й на рівні колективів підприємств та організацій [Горшков, 1988, с. 184], які за своєю чисельністю іноді цілком можуть бути віднесені до малих груп. У тому разі, коли йдеться про громадську думку конкретного колективу, зазвичай вживається термін «колективна думка» [Коллективное мнение…]. При цьому, на думку деяких фахівців «Суспільна думка, що формується у малій групі і громадська думка, що формується світовою громадськістю, при всіх розбіжностях принципово однотипні» [Судас, 1995, с. 89]. Серед соціологів є й такі, хто вважає цілком можливим і навіть необхідним аналізувати громадську думку на рівні окремої особистості [Оссовский, 1999].  Щойно окреслена «воронка» цілком відповідає логіці переходу від соціологічного підходу до аналізу громадської думки як предмета соціальної психології до власне психологічного, оскільки  зміщує фокус уваги із «зовнішнього» на «внутрішнє».  В цілому позитивно оцінюючи перспективи такої переорієнтації, маємо ясно усвідомлювати й небезпеки, які вона несе. Ці небезпеки, на нашу думку, полягають насамперед у втраті соціального змісту, «капсулізації» індивідуальної психіки, її «випадіння» за межі соціально-психологічного простору, соціально-психологічної реальності.
Метою цього розділу є спроба з’ясувати, що громадська думка являє собою як соціально-психологічна реальність, а також визначити ті критерії і показники, за допомогою яких її можна ідентифікувати, а отже й відрізнити громадську думку від індивідуальної.
В якості  відправної точки пошуків, що мають привести нас до заявленої мети, на мій погляд, є дискусії щодо того, хто є її суб’єктом. Здавалося б, це самоочевидно: якщо думка «громадська», то її суб’єктом є громада,  громадськість.  У соціологічному розумінні громадськість – це переважна більшість суспільства, яка до того ж має активну позицію з різних проблем соціального життя. На думку С.С. Фролова, поняття громадськість» використовується соціологами у двох різних смислах:
1)	розсіяна у просторі множина людей, які мають подібні інтереси щодо певного об’єкту, наприклад, громадськість, що підтримує політичний рух або партію;
2)	множина людей, розділених між собою за ознакою ставлення до певної події соціального життя, здатних оцінювати цю подію, впливати у певних межах на її хід і обговорювати її наслідки [Фролов, 1994, с.246].
Як єдине ціле громадськість існує завдяки наявності такого явища, як соціальна комунікація.  Вільне поширення  інформації забезпечує можливість кожному окремому індивіду формувати власну думку стосовно того, що відбувається у суспільстві, а також співвідносити, порівнювати свою думку з думкою інших, орієнтуватися на реальних та потенційних однодумців, знаходити собі референтну групу, з думкою якої він відчуває себе солідарним [Касьянов, 2001].
Громада  ж означає «групу, об’єднання людей, певну організацію» [Словник української …]. Відтак саме ці спільноти й слід вважати  суб’єктами громадської думки. Але при цьому відразу постає закономірне питання, які ж саме із цих спільнот є суб’єктами громадської думки? Чи будь-яка група людей може бути носієм (суб’єктом) громадської думки? Якщо ні, то за наявності яких умов і властивостей, група стає таким суб’єктом? Позиції науковців стосовно цього питання істотно різняться. 
Прихильники так званої елітарної концепції, яка йде ще від Платона, пропонують вважати суб’єктами громадської думки лише ті спільноти, чиї члени мають належний рівень обізнаності, компетентності, а також здатні усвідомлювати і осмислювати, артикулювати свої інтереси та цілі, а також узгоджувати їх, формулювати існуючі проблеми, критично оцінювати пропоновані способи їх вирішення. Ця концепція деякими авторами визначається як якісна модель громадської думки. «Согласно  этой  модели,  общество  состоит  из индивидов,  сознающих  собственные  интересы  и  способных  рассуждать здраво.  Публичная  сфера  мыслилась  как  «собрание»  частных  лиц, государством и регулированием гражданского общества. Предполагалось, что  оппоненты  отстаивают  свои  позиции,  апеллируя  к  разуму  и  неким универсальным  принципам.  В  ходе  дискуссий  кристаллизуются соперничающие представления о содержании «общественного интереса» и целях  власти.  Личное  мнение  становится  общественным  благодаря механизму свободных и равных дебатов, которые в принципе открыты для всех. Считалось, что власть вынуждена прислушиваться к общественному мнению,  поскольку  она  зависит  от  воли  избирателей.  Таким  образом, «качественное» общественное мнение было призвано выполнять двоякую задачу  —  формулировать  общественно  значимые  интересы  и  давать критическую  оценку  действий  власти,  стимулируя  ответственность последней перед обществом ведущих  чинные  дискуссии  по  вопросам,  связанным  с  управленим» [Малинова … ]. В рамках якісного підходу громадська думка визначається як результат обговорень, критики, аргументації. Якісний підхід до розуміння громадської думки (і  відповідно, якісна її модель) ґрунтується, зокрема,  на ряді наступних припущень: публічна і приватна сфери є відносно автономними, існують «майданчики для дискусій», які передбачають як безпосреднє спілкування (салони, клуби, кав’ярні), так і опосередковане (газети, журнали, радіо, ТБ). «Хотя  теоретически  эти  «площадки»  были  открыты  для  всех,  на практике  их  осваивала  лишь  ограниченная  часть  населения (образованная, располагающая досугом и т.д.), однако  это  обстоятельство  не  вызывало  сомнений  в репрезентативности «общественного мнения», поскольку остальные также рассматривались  в  качестве  носителей  «здравого  смысла»  и потенциальных участников дискуссий» [Малинова… ].
На думку інших громадська думка визначається кількістю тих, хто її поділяє. В античні часи Протагор розглядав громадську думку як думку простої арифметичної більшості. У наші часи її часто визначають як  «думку більшості людей з приводу соціально значущих проблем»  [Голованов, 2001], «широко розповсюджені настанови, що стосуються спірних питань» [Гулина, 2010]. 
Кількісний критерій є основою і тих визначень, згідно з якими «суб'єктом громадської думки є великі соціальні групи - класи, нації і народи», а її вищою формою – «думка загальнонародна» [Психологический словарь … ].  Інші визначення, які зустрічаються у літературі, пропонують вважати суб’єктом громадської думки не тільки великі соціальні групи, але й будь-які інші соціальні, економічні, демографічні, територіальні групи, а також громадськість, сукупність трудових колективів і навіть окрему людину [Горшков, 1988, с. 184]. «Громадська думка діє як в рамках суспільства в цілому, так і в рамках різних класів, груп і верств населення. У цьому сенсі можна говорити не тільки про громадську думку всієї країни, але й про громадську думку, наприклад, робітників, молоді, того чи іншого регіону, осіб однієї професії, працівників даного підприємства, членів даної організації і т. п. Таким чином, стосовно перелічних вище спільнот носієм/ суб'єктом громадської думки може виступати як спільнота в цілому, так і будь-які складові її частини - незалежно від змісту їх суджень, а також того, висловлюються вони "за" чи "проти", утворюють "більшість "або" меншість " [Трушин, 2001].  У тому разі, коли йдеться про громадську думку конкретного колективу, зазвичай вживається термін «колективна думка» [Коллективное мнение … ]. При цьому одні автори визначають колективну думку як «різновид суспільної думки, що являє собою сукупне оціночне судження (курсив мій), що виражає ставлення колективу (або його значної частини) до різних подій і явищ в житті суспільства, даного колективу» [Прикладные аспекты …, 1992]. А інші, погоджуючись з тим, що  «це різновид громадської думки, яка існує у суспільстві як соціально-психологічний феномен», визначають її як певну «сукупність суджень (курсив мій),що виражають думку більшості членів колективу з того чи того питання» [Безрукова, 2000].
При цьому, на думку деяких фахівців «Суспільна думка, що формується у малій групі і громадська думка, що формується світовою громадськістю, при всіх розбіжностях принципово однотипні» [Судас, 1995, с. 89]. Наявність настільки разючих розходжень у позиціях науковців у підходах щодо розуміння суб’єкта громадської думки ставить на порядок денний питання щодо принципової можливості існування якогось єдиного (цілісного?) суб’єкту громадської думки.  У разі неможливості отримання позитивної відповіді на це питання доведеться визнати, що громадських думок стільки, скільки груп і спільнот, або ж сперечатися з приводу того, думку якої саме соціальної групи слід вважати громадською.  
Визнаючи, що «оскільки в суспільстві ніколи не було, немає і не може бути єдиного інтересу як і єдиної оцінки та цінностей» [Піча, 2000], одні фахівці стверджують, що «суб'єкт — суспільство не може мати єдиної громадської думки (курсив мій), оскільки вона виступає такою лише в абстракції, тоді як у реальному житті вона є диференційованою сукупністю системоутворюючих елементів, кожен з яких відрізняється власними інтересами, потребами, цінностями, оцінками і т. д.» [Піча, 2000]. 
Згідно з цією позицією в залежності від ступеня розповсюдженості думки серед членів суспільства (спільноти), тобто залежно від чисельності суб’єктів (носіїв) тої чи тої думки як форми суспільної свідомості, вона може бути поділена на спеціалізовану і масову [Уледов, 1968]. За своєю сутністю спеціалізованою є думка, що виробляється не усіма членами суспільства, а окремою особистістю або групою і тільки за певних історичних умов може розповсюдитись і охопити маси.
Послідовники альтернативної позиції, погоджуючись з тим, що «в якості суб'єкта громадської думки можуть виступати спільності різного рівня - від населення держави або всієї планети до окремих поселенських спільнот» [Гавра, 1995, с. 17], наголошують, що «при цьому провідним суб'єктом виступає населення, народ у цілому» (курсив мій) [Гавра, 1995, с. 17]. Такий підхід видається їм найбільш раціональним, оскільки визнає наявність різноманіття суб'єктів громадської думки, визначаючи в якості основного суб'єкта думку більшості народу [Гавра, 1995, с. 17]. Відтак структура громадської думки  «може бути моністичною, одностайною і плюралістичною, тобто складатися з низки поглядів, що не збігаються» [Трушин, 2001]. 
Проблема полягає лише в тому, щоб з’ясувати, у який спосіб з громадських думок різноманітних соціальних, економічних, демографічних, територіальних груп виникає, створюється, скажімо, загальнонародна громадська думка. У деяких підручниках із соціології можна прочитати, що така думка «є "середньоарифметичним" віддзеркаленням оцінок, суджень і уявлень різноманітних елементів соціальної структури» [Піча, 2000]. Правда, при цьому не зовсім зрозуміло, що ця абстрактна «середня температура по лікарні» являє собою в реальності. Особливо у ситуації суспільного протистояння, коли половина громадян має думку абсолютно протилежну думці іншої половини. Фактично перед нами чергова дилема, перед якою опиняються дослідники. Що являє собою громадська думка?  Чи є це думка конкретних і реальних людей як представників певного соціального прошарку, субкультури, або ж це деяка абстракція, отримана в результаті узагальнення їх висловлювань? Якщо це не абстракція, не епіфеномен, а реальність, то що вона собою являє у соціально-психологічному плані, як виникає, як утворюється?  Можливі відповіді на ці запитання та алгоритми їх отримання цікаві для нас тим, що являють собою опис досвіду консолідації різних думок у певну якісно нову цілісність. Нижче ми наведемо деякі приклади такого досвіду, а поки що детальніше зупинимося на тому, що громадська думка являє собою як соціально-психологічна реальність і за допомогою яких критеріїв та показників вона може бути ідентифікована. У вирішенні останньої задачі нам стане в нагоді існуючий  досвід операціоналізації  поняття «громадська думка» у соціології. 
Громадська думка як надіндивідуальне утворення. Загальновідомою є теза про те, що громадська думка не може бути зведена до механічної суми індивідуальних думок. Але яка соціально-психологічна реальність стоїть за цим твердженням про принципову неаддитивність громадської думки? Ф. Оллпорт в одному із своїх методологічних постулатів зазначив, що «існування  громадської думки передбачає усвідомлення його носієм того, що інші реагують на якийсь об'єкт так само, як і він сам» [цит. за Оссовский, 1999,  с. 11]. У цьому твердженні певною мірою окреслено один з критеріїв виокремлення соціально-психологічних явищ – усвідомлення своєї спільності з іншими, подібності до них (або відмінності від них). Проте  таким критерієм може бути не тільки усвідомлення. Що, наприклад, дозволяє відносити таку особистісну якість як конформність до групи соціально-психологічних? Насамперед те, що її поява та існування стає можливим лише за умови наявності інших людей. Проте якщо ці інші  існують виключно поза особистістю, не представлені у її внутрішньому світі, не включені у нього, конформність виникнути не може, оскільки обов’язковою її передумовою є психологічне переживання спільності особистості з певною групою.
Вищевикладені міркування дають підстави припустити, що у суб’єктивному, психологічному плані громадська думка постає як деяке надіндивідуальне психологічне утворення, що має когнітивну, емоційну та поведінкову компоненти. Частина цього психологічного утворення може певною мірою усвідомлюватися особистістю. Причому це не обов’язково передбачає усвідомлення лише того, що інші реагують на якийсь об'єкт так само, як і сама особистість (про що пише Ф.Оллпорт – див. вище). Наприклад, кожний з нас тою чи тою мірою уявляє собі, що з певного приводу думають та відчувають інші, як вони можуть повестися у тій чи тій ситуації, відреагувати на певну подію тощо. Ми можемо собі уявити, не тільки що і ким буде сказано, але і як це буде сказано, з якою інтонацією, якими поглядами і жестами супроводжуватимуться ці висловлювання, які дії і санкції нас очікують. У психології добре відомий ефект Хоторна, сутність якого полягає у тому, що учасники експериментів змінюють свою поведінки, усвідомлюючи свою причетність до дослідження. Цей ефект може використовуватися з прагматичними цілями.  Так, наприклад, група дослідників із Університету Карнегі-Меллон (Carnegie Mellon University, CMU) довела, що за його допомогою цілком реально спонукати людей економити електроенергію. В ході експерименту було доведено, що усвідомлення людьми того, що за ними ведуть спостереження, дозволило скоротити місячне споживання електроенергії на 2,7%  [Сэкономить на…, 2013]. Це дозволяє громадській думці виконувати функцію соціального контролю. 
Деякі відрефлексовані компоненти громадської думки являють практичний інтерес і стають предметом досліджень. Зокрема, соціологи під час електоральних опитувань часто цікавляться у респондентів, кого з учасників виборчих перегонів, на їхню думку,  підтримає більшість виборців, хто з них має найбільші шанси стати переможцем. На жаль, випадки, коли висока концентрація власне громадської думки в індивідуальній думці респондента задається самим запитанням, є скоріше виключенням, ніж правилом.  Тому надалі нас же цікавитимуть способи емпіричної інтерпретації поняття «громадська думка», його операціональні визначення, придатні для більш широкого класу ситуацій. 
Одне з перших операціональних визначень громадської думки дав свого часу інститут Геллапа. Воно увійшло у методичний арсенал соціологічної науки під назвою п’ятивимірного плану або «лійки» Геллапа. Цей план, зокрема, передбачав використання низки запитань-фільтрів, спрямованих на вилучення із масиву даних опитування того, що можна визначити як власне громадську думку. За допомогою запитань-фільтрів відсіювалися, зокрема, відповіді респондентів, які не мають жодних уявлень щодо проблеми опитування; погано або й зовсім непоінформовані щодо неї; керуються у своїх відповідях скоріше емоціями, а не раціональним аргументами; невпевнені у правильності своєї позиції. 
В. Оссовський, спираючись на досвід ідентифікації громадської думки Джорджа Геллапа  та Флойда Оллпорта,  зауважує, що всі ці ознаки, за усієї їхньої безсумнівної необхідності, не можна вважати достатніми, коли йдеться  про емпіричну інтерпретацію поняття громадської думки, оскільки вони, зокрема, не дозволяють відрізнити суто індивідуальну точку зору від судження, що відображає колективну позицію спільноти - суб'єкта громадської думки. 
Підсумовуючи, В. Оссовський зазначає, що хоча громадська думка й наявна у свідомості респондента, разом з тим зовсім не тотожна індивідуальній думці [Оссовский, 1999]. Щоб констатувати дотримання на індивідуальному рівні (наприклад, під час опитування) того,  якою мірою громадська думка втілює в собі волю соціальної спільноти, «слід переконатися, що респондент усвідомлює не лише своє ставлення до об'єкту, але і оцінку його іншими, що у свідомості суб'єкта сформувалося переконання (ще до того, як він висловить свої оціночні судження), що інші теж певним чином ставляться до даного об'єкта. Одним словом, питання-фільтр покликане з'ясувати: чи відбулася комунікація між членами гіпотетичного суб'єкта громадської думки, чи є думка респондента результатом обговорення змісту проблеми з іншими, дискурсу щодо способів її вирішення» [Оссовский, 1999, с. 11].
Виходячи із щойно зазначених міркувань,  пятивимірний план Гелапа у проведених В.Осовським дослідженнях щодо думки населення України про роботу Верховної Ради був доповнений питаннями-фільтрами, які дозволяли встановити, чи зачіпає дана проблема інтереси респондента і чи є деклароване їм судження проявом спільної, колективної думки. Отримані результати дозволили «диференціювати респондентів на чотири категорії. Перша, найбільш численна,  становила 60 % вибірки; оціночні судження тут являють собою швидше емоційні, ніж раціональні вербальні реакції на запитання. Відповіді опитуваних інтерв'юеру або ж на запитання анкети - це емпіричні показники не стільки думок, скільки певних суспільних настроїв. Друга категорія ( майже 24 % ) будує свої судження на підставі емоцій у поєднанні з відносно раціональної , обмеженою за своїм обсягом і вельми фрагментарною інформацією про предмет опитування. Їхні відповіді - показники громадської думки, яка тільки-но формується, перебуваючи на етапі переходу від настроїв до громадської думки. Третю категорію респондентів (близько 10%) становлять ті, хто не подолав жодного з фільтрів. Проте вони відповідали на запитання інтерв'юерів, давали оцінки роботи народних депутатів. Такі відповіді можна вважати прикладом "реакції паперу на олівець". І нарешті, четверта категорія респондентів. Їх число невелике - всього 7 %. Саме ці респонденти успішно подолали всі фільтри. Їх думкам властива висока ступінь сформованості» [Оссовский, 1999, с. 11].
Як бачимо, результати, отримані вітчизняними соціологами, по суті підтвердили вислів відомого англійського державного діяча ХІХ ст. Бенджаміна Дізраелі: «те, що називають громадською думкою, скоріше заслуговує імені суспільних настроїв». Тут відразу варто нагадати, що громадська думка та суспільні настрої є взаємопов’язаними макроформами масової свідомості [Дроздовська, 2009, с. 127], структури яких, по суті, є ізоморфними і включають когнітивний, емоційний та поведінковий (вольовий) компоненти [Касьянов]. Проте співвідношення емоційного та когнітивного компонентів у структурі суспільних настроїв та громадської думки істотно різняться. І саме співвідношення емоційного та когнітивного компонентів визначає, що являтиме масова свідомість у конкретній ситуації – громадську думку чи суспільний настрій. 
Між індивідуальною і громадською думкою, на думку В.Оссовського,  можуть існувати наступні взаємозалежності: 1. Індивід усвідомлює думку "інших" і при цьому: а) повністю її приймає; б) приймаючи її частково, коригує свою думку; в) залишається при своїй власній думці. 2. Індивід добровільно, не відчуваючи зовнішнього примусу, ідентифікує свою позицію з громадською думкою. 3. Індивід має власну думку з тієї чи іншої проблеми, однак йому бракує ідентифікації зі спільнотою, і він нічого не знає про думки інших [Осовский, 199, с. 11] 
Проаналізуємо ці співвідношення детальніше. У першому випадку припускається, що людина реконструює думку інших (питання про те, наскільки точно і правильно вона це робить, лишається при цьому відкритим), а також певним чином співвідносить її із своєю власною. При цьому реконструюватися може думка не однієї, а кількох груп, кількох спільнот. Це може бути думка більшості, меншості, думка референтної групи тощо. Оскільки процеси реконструкції та співвіднесення зазвичай є непомітними для стороннього спостерігача, останньому дуже важко, а інколи просто неможливо судити про те, чию саме думку висловлює людина: чи то свою власну (нехай і кориговану), чи думку «інших». Схильність видавати думки інших за свої власні є досить розповсюдженою. Вона добре відома дослідникам як конформізм або схильність респондентів давати соціально бажані відповіді. Для її виявлення в опитувальниках застосовуються спеціально розроблені шкали брехні. Не виключено також, що висловлена думка є проявом не конформізму, а нонконформізму.
У другому випадку людина приєднується, ототожнюється, солідаризується з думкою інших завдяки емоційному зараженню, емпатії, співчуттю, наслідуванню, а не рефлексії, як у першому. Втім, це не означає, що таке приєднання ніколи не усвідомлюється, або ж не може бути усвідомленим. 
Третій випадок стосується, зокрема, тих ситуацій, коли людина почувши, наприклад, певну новину, настільки здивована, що не знає, вірити почутому чи ні. Певна власна думка (інколи вона не одна) з приводу новини у людини, звичайно, виникає.  Проте вона нестійка, викликає сумніви, і аби розвіяти їх, отримати підтвердження власної правоти боку інших, (вибрати з існуючого переліку певний варіант, розширити поле вибору) людина переказує їм новину. Таке співвіднесення допомагає людині утвердитися у своїй думці, перетворюючи її з суто індивідуальної на колективну.
Усі щойно розглянуті випадки поєднує те,  що у них «інші», які на думку В. Оссовського уособлюють громадську думку, можуть являти собою не одну, а кілька груп, спільнот, причому часто із діаметрально протилежними поглядами. Відтак людина може бути носієм не однієї, а кількох «громадських думок». З якими із них людина ідентифікується, з якими співвідносить власну думку, якою мірою коригує її в процесі цього співвіднесення лишається майже недослідженим, адже, на жаль, ми не можемо побачити того, що відбувається в умах людей, коли вони обирають думку, до якої приєднуються. Це значно ускладнює завдання дослідника, адже він має не тільки відрізнити індивідуальну думку від громадської, але й визначити, про чию саме громадську думку йдеться. 
В умовах інформаційного суспільства наявний плюралізм думок самим лише фактом свого існування ставить під сумнів перспективи перетворення практично незліченних точок зору в думку загальну або "громадську, суспільну".  Відтак цілком слушною видається думка про те, що сьогодні, коли лейтмотиви взагалі губляться у гомоні різноголосся,  було б цілком резонно використовувати у якості пояснювального концепту поняття складності, розуміючи під останньою очевидну диспропорційність між причинами і результатами у найрізноманітніших галузях, системних компонентах і цілих системах. Не можна не погодитись з тим, що комунікативний простір, у якому, власне народжується та кристалізується громадська думка, є саме такою складною системою. Тим не менше кожний з нас у той чи той спосіб (про які ми, на жаль, не так багато знаємо) якось визначає для себе  у цьому гомоні голосів цієї складної системи те, що й визначає як спільний умонастрій, спільне очікування, спільну думку та настрій. Орієнтуватися у наявному розмаїтті думок певною мірою допомагають результати опитувань громадської думки, яки виконують роль своєрідного компасу. Так за результатами опитування 1600 росіян, проведеного соціологічною службою «ВЦИОМ» наприкінці 2012 р., вони цікавляться соціологічними  опитування для того, аби «знати громадську думку» (42%) і враховувати її при ухваленні власних рішень (40%) [Добрынина. Россияне … ].
Щойно здійснений аналіз  засвідчує, що громадська думка може існувати не тільки на інтерсуб’єктному рівні (у вигляді оприлюднених висловлювань), але й на інтрасуб’єктному (зокрема, у вигляді уявлень про думки інших людей).   
Аналіз громадської думки як певного надіндивідуального утворення, що існує у суб’єктивному плані, має бути продовжений. Його предметом мають стати не тільки усвідомлені форми (як у В. Оссовського), але й неусвідомлені (ті, що існують на рівні почуттів, спільних дій, тілесного контакту – «відчуття ліктя»)
Поки ж маємо констатувати, що громадська думка як надіндивідуальне утворення існує у двох формах –  об’єктивному і суб’єктивному.  У першому випадку це опредмечена думка спільноти, що виражена за допомогою вербальних та невербальних і поведінкових засобів  (а часто ще й зафіксована) у вигляді відповідних знаків. (Найчастіше предметом аналізу цієї форми існування громадської думки стають тексти, а методами – контент-, інтент-, дискурс-аналіз і т.д).
Визнаючи наявність цієї проблеми і розуміючи необхідність пошуку відповідей на велике коло різноманітних безумовно цікавих і значущих питань, ми ти не менше, змушені оминути її. Нас вона цікавить лише з точки зору вироблення консолідованої думки. Передусім нас цікавитиме, у який спосіб вникає ця надіндивідуальна структура? Чи з’являється вона шляхом узгодження індивідуальних (а згодом колективних,  групових) когнітивних, емоційних та інших структур чи виникає завдяки формуванню надіндивідуальної психологічної структури?
Деякі автори вважають, що поява феномена соціального цілого можливо тільки разом з обмеженням свободи вибору індивіда. Детермінація вибору може бути внутрішньою  - символьної та мотиваційної , і зовнішньою - за допомогою соціальної влади над індивідом. Внутрішня детермінація вибору призводить до появи спільнот, що володіють суспільною свідомістю і самосвідомістю, груповою солідарністю, загальними практиками, традиціями, культурою; а використання влади призводить до появи організованих спільнот,  які здійснюють координовані колективні дії. Типово рефлексуюча і чинне співтовариство розуміється як колективний суб'єкт, а організовано чинне - як колективний агент. До такого розуміння колективності адаптовані концепти суспільства і держави, соціальної структури та інститутів.
Шляхи  узгодження існуючих думок можуть бути різними. Піраміда думок (Коробейников) – фільтрація; публічно висловлена думка; перемагає той, хто «голосніше» кричить, проста більшість (референдум) або ж консенсус, право вето  тощо. ….
Висновки. Здійснений аналіз  засвідчує, що громадська думка як надіндивідуальне утворення існує у двох формах –  об’єктивному і суб’єктивному.  У першому випадку це опредмечена думка спільноти, що виражена за допомогою вербальних та невербальних засобів,  зафіксована у вигляді відповідних знаків, текстів, результатів соціологічних опитувань. Саме ці форми існування громадської думки традиційно стають  предметом аналізу соціологів, а для їх вивчення застосовуються такі методи як контент-аналіз та різноманітні інтерв’ю. Однак громадська думка може бути не тільки висловленою, але й невисловленою, вона може існувати не тільки на інтерсуб’єктному, але й на інтрасуб’єктному рівні. І саме у цьому, суб’єктивному плані вона стає специфічним предметом саме соціально-психологічного дослідження. При цьому дослідник мають аналізувати не тільки ті форми громадської думки, які вже відрефлексовані та усвідомлені, але й ті, які ще тільки починають усвідомлюватися, перебувають на рівні почуттів, спільних дій, тілесного контакту тощо. 
Перевага запропонованого підходу до визначення та розуміння громадської думки полягає у тому, що зникає необхідність у проведенні масових опитувань. Для її вивчення цілком достатньо одного респондента.  
Не менш важливим напрямом наукових розвідок має стати пошук відповіді на питання про соціально-психологічні механізми, завдяки яким відбувається консолідація індивідуальної та громадської думки. Зазвичай при здійсненні таких  розвідок шукаються засоби узгодження вже існуючих, сформованих думок. Альтернативний підхід виходить із розуміння консолідованої думки як думки спільної від самого початку, тобто такої, що народжується у членів соціальної групи в  процесі комунікації між ними і стає тою основою, яка гуртує, консолідує спільноту.  Однією із ключових умов, яка забезпечує існування посталої спільності як соціального цілого є обмеження вибору індивіда. Таке обмеження може бути зумовлене цілою низкою причин – когнітивних, емоційних, мотиваційних тощо. Обмеження вибору внутрішніми чинниками зумовлює утворення спільноти, яка може бути визначена як колективний суб’єкт, зовнішніми – як колективний агент.

1.2.	Громадська думка в системі опозицій «сира-збагачена», «поляризована -  консолідована» (Фролов П.Д.)
 У попередньому параграфі увагу було зосереджено на тлумаченні думки саме як громадської. Проте при аналізі поняття «громадська думка» акцент може бути зроблений не тільки на першому, а й на другому слові цього словосполучення. За такого ракурсу аналізу наголошується на проблемі співвідношення думки («мнения» (рос.)) та знання, і у фокусі уваги перебувають питання істинності висловлюваних громадянами суджень та оцінок, що й складають зміст того, що зазвичай визначається як громадська думка. У численних осмисленнях платонівської гносеології усталилися різні тлумачення поняття думки («мнения») - то як прообразу уявлення про емпіричне знання, то, як результату чуттєвої діяльності, то як елемента буденного знання, що протистоїть теоретичному тощо. Попри розмаїття наявних тлумачень є в них і дещо спільне, а саме – визнання того, що думка часто є знанням неясним, туманним, сплутаним,  а можливо й хибним. А от знання сучасна аналітична філософія визначає як істинну та обґрунтовану думку. Відтак громадська думка може являти собою деяке ілюзорне знання, що ґрунтується на оцінках та інтерпретаціях «авторитетів», непідтвердженій або хибній інформації, некритичному осмисленню наявного життєвого досвіду, почуттях, емоціях, інтуїції, віруваннях, бажаннях і прагненнях.
Ускладнення соціальної реальності, стрімке збільшення її «відображень» у засобах масової інформації створює чимало проблем при розшифровці та розумінні громадянами того, що відбувається не тільки у віддалених куточках світу, але й довкола. Тим не менше навіть за їх наявності інформація про світ набуває зв’язності, забезпечуючи «неясне знання» на рівні відносної істини як передумову справжньої істини на рівні інтуїтивного пізнання. За допомогою такого «туманного» знання людина «прислуховується» до світу, освоює його. Думка – це не просто холодне, відсторонене знання про щось, але й певне ставлення до нього – думка не тільки артикулюється, вербалізується, але й переживається як переконання, припущення, сумнів тощо.
Процес формування думки в якості однієї з найважливішх складових включає міжособистісне спілкування. Не секрет, що населення зазнає впливів лідерів думок, які ретранслюють та інтерпретують повідомлення ЗМК, а громадська думка як система суджень, оцінок, настанов та ставлень являє собою результат обговорень  людьми різноманітних явищ та процесів. З чималою кількістю проблем та явищ сучасна людина особисто не стикається, а її думки та ставлення щодо них є наслідком інформаційних та соціальних впливів, що є невідємними складовими комунікації. Оскільки багато про що люди або взагалі нічого не знають, або їх уявлення є фрагментарними, викривленими, або й цілком хибними, виникає чимало різноманітних проблем – від кумедних до трагічних.
Залучення громадян до управління державою, врахування їхньої думки при ухваленні різноманітних суспільно-значущих рішень, є не тільки великим здобутком демократичного способу організації суспільства, але й водночас і великою проблемою, оскільки низький рівень поінформованості, освіченості, розумових здібностей «шир-нар-мас» можуть ставати непереборною перешкодою  на шляху прогресу, підвищенню якості і рівня життя тощо. Недарма противники будь-яких форм народовладдя залюбки повторюють  відому фразу Уінстона Черчиля: «Кращий аргумент проти демократії - п’ятихвилинна розмова із пересічним виборцем». Та й серед тих, хто полюбляє називати себе лібералами та демократами чимало тих, хто пропонує  під тим чи тим приводом так або так обмежити виборчі права певних груп громадян або й взагалі позбавити їх таких прав. Інколи це виявляється у разових акціях на кшталт «Забери паспорт у бабусі – не дай їй визначити твоє майбутнє!», інколи – у детально обґрунтованих концепціях «відповідального громадянства».  Цілком злонавимними та безпідставними такі спроби навряд чи можна вважати, адже на зміну популістичним уявленням про те, що «рулити» країною без належної підготовки може будь-яка «кухарка», вже давно прийшло розуміння того, що вирішення складних проблем та прийняття кваліфікованих рішень дійсно потребують належного рівня знань, поінформованості тощо. Ускладнення викликів, що постають перед людськими спільнотами, актуалізують у демократичних суспільствах проблеми підвищення якості електорального вибору, його усвідомлюваності, раціональності, відповідальності.  Проблема послаблення руйнівної сили «народовладдя», що виявляється, зокрема, у неспроможності певної частини суспільства здійснювати кваліфікований, компетентний  вибір під час голосувань, референдумів та інших форм народного волевиявлення, може вирішуватися у різний спосіб. Чи не найпростішим з них є обмеження або й позбавлення виборчих та інших прав тих членів спільноти, хто вважається найбільш проблемних за тими чи тими критеріями. Альтернативним способом вирішення щойно означених суперечностей є проведення різноманітних інформаційно-просвітницьких та рекламних кампаній,  ПР-акції тошо. Особливого значення за такого підходу набувають різноманітні дослідження, орієнтовані на оцінку стану громадської думки.  
Багаторічний досвід застосування традиційних технологій зондування громадської думки свідчить, що через погану обізнаність респондентів щодо досліджуваних питань вони також можуть виявитися малоефективними.  Випадки, коли отримані під час опитування відповіді являють, як кажуть дослідники, «реакцію олівця на запитання анкети», на жаль, не є поодинокими. Не дивно, що за таких умов навіть елементарне підвищення рівня поінформованості, а часто-густо й просто поява  нової резонансної інформації здатні швидко змінювати громадську думку. Відтак постає потреба у розробці таких технологій вивчення громадської думки, які враховували не тільки її поточний стан, але й давали можливість спрогнозувати найбільш імовірні її трансформації за умов проведення відповідної інформаційно-роз’яснювальної роботи.
Громадська думка не є результатом ані безпосереднього сприймання тих чи тих проблем, явищ, процесів, ані дзеркальним відображенням того, що повідомляють про них ЗМІ, а конструюється в процесі обговорень, постаючи у вигляді дискурсивних суджень.
Обговорення, дебати, дискусії з приводу різноманітних суспільно-значущих проблем в американській філософії політики традиційно позначається терміном «deliberation», а думка, що була вироблена в результаті такого спільного аналізу та зважування, визначається як «deliberative», тобто така, що містить у собі підсумки, сліди відповідних обговорень.  Б.З. Докторов пропонує перекладати слово «deliberation» як «збагачення», а «deliberative» - як відповідний прикметник. Таким чином, збагачена громадська думка певної сукупності людей це множина суджень, оцінок щодо тих чи інших фрагментів реальності, вироблена цією сукупністю за наявності необхідної інформації з відповідних проблем і в процесі широкого міжособистісного обговорення. Збагаченій думці протиставляється думка сира, незбагачена за аналогією зі збагаченою та незбагаченою рудою. Звертається відомий соціолог й до досвіду обговорення радянськими вченими поняття «зріла громадська думка».  Недоцільність використання цього терміну, на думку Б.З. Докторова, полягає в тому, що зріла громадська думка вказує на фінальність її формування, адже зріла думка є результатом, вершиною, више якої нічого не могло бути. Схожий недолік має й інший синонімічний вираз – «компетентна думка», адже також асоціюється із чимось завершеним,  стиглим; таким, що сягнуло своєї межі, кульмінації. Натомість збагачена думка завжди є поняттям відносним, оскільки вона протиставляється думці не тільки абсолютно «сирій», але й уже тою чи тою мірою «збагаченій» [Докторов Б. Обогащенное общественное мнение: Понятие. Социальная практика. Опыт изучения / Б. Докторов. Мониторинг общественного мнения: экономические и социальные перемены. Выпуск № 3 / 2004 , с. 58 – 70;  Докторов Б. Обогащенное общественное мнение: Понятие. Социальная практика. Опыт изучения [Електронний ресурс] / Б. Докторов. − Режим доступу : http://www.pseudology.org/Gallup/Enriched_PO.htm].
Попри інтуїтивну зрозумілість того, що означає збагачення індивідуальної чи громадської думки, а також понад 25-річний термін використання цього терміну у соціальних науках, говорити про існування загальновизнаної його дефініції, поки що не випадає. Одна з труднощів полягає в побудові критеріїв для розрізнення процесу збагачення від схожих форм культивації думок: дебатів, дискусій, інформування, навчання.
У найбільш загальному розумінні збагачена громадська думка являє собою множину суджень та оцінок стосовно тих чи тих фрагментів реальності, що була вироблена певною людською спільнотою за наявності усього наявного обсягу релевантної інформації в процесі уважного зважування різних поглядів стосовно обговорюваних проблем. Чи не найбільш проблемним моментом такого визначення є вимоги, які висуваються щодо тієї «сировини» (передусім інформаційної), завдяки якій, власне, й має відбуватися збагачення думки. Присутність у цьому переліку таких вимог як об’єктивність, всебічність, всеосяжність, актуальність, своєчасність, зрозумілість і  т.д. розглядається як самоочевидність того, що обов’язковою умовою збагачення є залучення до дискусій виключно фахівців з обговорюваної проблеми.  Неявно припускається, що саме завдяки їхнім роз’ясненням із посиланням на результати відповідних досліджень, статистичних даних так звана «сира» громадська думка перетворюється на «зрілу», «збагачену». Підстави для такого припущення, що виконує роль аксіоми, видаються самоочевидними, адже на відміну від інших учасників обговорення фахівці (експерти) краще за інших обізнані із питаннями, винесененими на обговорення. 
При цьому може виникати враження, що суть «збагачення» зводиться лише до передачі деякого «правильного» знання про певну проблему чи явище до необізнаних або недостатньо обізнаних учасників обговорення чи тих, в кого склалося «викривлене» уявлення про них. Звичайно, такий підхід до розуміння та втілення ідеї «збагачення» не виключений. Проте він не є правильним з кількох причин. По-перше,  до обговорення, як правило, залучаються експерти різних професій, завдяки чому об’єкт, створений у рамках однієї професійної діяльності, оцінюється з погляду іншої професійної позиції. По-друге, пересічні громадяни-учасники дискусії також можуть і мають розглядатися в якості експертів, оскільки тою чи тою мірою відчувають (чи будуть відчувати) прямі та опосередковані наслідки обговорюваних питань. Така  експертиза визначається як суспільна або споживацька. Світовий досвід застосування цього типу експертизи стосовно великих соціальних та економічних проектів на сьогодні налічує не один десяток років.
Що ж відбувається під час дискусій та обговорень?  Насамперед розмаїття думок, погляд на обгорювані питання з різних позицій, незбіг підходів до їхї аналізу дозволяють розширити смислові виміри обговорюваного, а отже й збагатити думку. Проте збагачення не може бути зведене лише до підвищення когнітивної складності. Окрім когнітивної збагачення має й не менш важливу емоційну складову.  Вона полягає у розширенні спектру емоційних реакцій, що пов’язані з обгорюваними питаннями. Думки щодо обгорюваної теми отримують відповідну спрямованість, значення і смисли завдяки найрізноманітнішим людським емоціям – страху, подиву, сподіванняя, надіям, радості, розчаруванню, захопленню, огиді, благоговінню тощо. Під час обговорень завдяки творчому емоційному  співчуванню та сприянню іншим стенічні та астенічні, альтруїстичні та егоїстичні, практичні і гностичні, моральні і естетичні емоції сплавляються з «видимим полем» у формі почуттєво-наочних і /або понятійних образів, породжуючи вихідне утворення подальшого розвитку громадської думки – систему смислообразів. Обговорення  сприяють взаємодії смислообразів, коливанню, мерехтінню смислів, актуалізації особистісних, надособистісних, екзистенційних смислів, їх перетіканню, розривам та розширенню. 
Втім не варто вважати, що в процесі суперечок, згідно із розповсюдженим висловом, народжується істина. І не через те, що на хибність цієї формули вказували чимало видатних людей на кшталт Рене Декарта, який  писав: «Ніщо так не затінює істину як суперечка», чи Девіда Юм, на думку якого «у суперечці перемагають не бійці, а сурмачі».  Заміна суперечки на діалог як справжнього джерела істини за великим рахунком проблеми її віднайдення часто не вирішує, адже навіть толерантний та спеціальним чином побудований обмін думками може сприяти передусім формування  консолідованої громадської думки щодо того, що є істиною, і свідчити лише про сформованість у суспільстві дискурсів, які виконують у ньому функцію правди або істини. Такий  підхід цілком відповідає поглядам постмодерністів, для яких інформаційно-комунікаційна реальність, у яку занурена людина, визначає її способи бачити навколишній світ і говорити про нього.
Як бачимо, обговорення і дискусії громадську думку не тільки «збагачують», але й власне творять її як певну цілісніть, бо являють собою своєрідне горнило, у якому вона «виплавляється».  Як слушно зауважує В.Оссовський, саме наявність комунікації відрізняє громадську думку від простої суми індивідуальних думок. Без неї поява власне громадської думки неможлива в принципі, бо саме комунікація перетворює сукупність розрізнених індивідуальних думок у дещо єдине, цілісне.  [Оссовский В.Л. Проблема идентификации общественного мнения / В. Л. Оссовський. – СОЦИС. – 1999. - № 10. - С. 7-
16. ; Оссовский В.Л. Проблема идентификации общественного мнения [Електронний ресурс] / В. Л. Оссовський. – Режим доступу : http://ecsocman.hse.ru/data/793/093/1217/003_ossovskij.pdf ]. На співвіднесення власної думки із думками інших людей як важливий чинник становлення громадської думки вказує і відомий німецький соціолог Ноель-Нойман, чиї ідеї багато в чому спираються на більш ранні розробки соціальної психології, в яких стверджується залежність індивідуальних думок і установок від того, як індивід оцінює думки інших людей. [Ноэль-Нойман Э. Общественное мнение. Открытие спирали молчания: Пер. с нем./Общ. ред. и предисл. Мансурова Н.С. — М.: Прогресс-Академия, Весь Мир, 1996. — 352 c.])
Існує чимало визначень громадської думки, в яких наголошується саме на її єдності, неподільності. У них громадська думка  зазвичай неявно протиставляється індивідуальній і позначає те, що є відкритим широкому загалу, є публічним, спільним, загальним, колективним, належить  усій громаді, державі, становить загальнонаціональний інтерес. Громадська думка визначається (постає) у них як загальна воля народу, сукупність суджень і оцінок,  які представляють синтезовану позицію соціуму,  консолідоване ставлення масової свідомості до найбільш значущих і актуалізованих проблем, подій і фактів економіки, політики, культури, громадського життя  (курсив мій). [Стефанчук У. Зміст поняття «громадська думка»:основні підходидо визначеннята розуміння / У. Стефанчук.  Електронний ресурс. Режим доступу: http://vlp.com.ua/files/24_47.pdf ]. 
Альтернативну позицію чи не найчіткіше сформлював відомий французький соціолог П’єр Бурдьє, який вважає, що громадської думки як консолідованої позиції суспільства взагалі бути не може, оскільки велику кількість точок зору, кожна з яких є особливою, практично неможливо звести до спільного знаменника  [Бурдье П. Социология политики. – М.: Sociologos, 1993. – 336 с., С. 77]. 
Підказка продуктивного способу вирішення щойно означеної суперечності, на мій погляд, криється у позначенні думки саме як «громадської», тобто як думки не натовпу чи якоїсь іншої людської спільноти, а саме громади, суспільства як доволі специфічного способу поєднання людей.  У громаді як сукупності людей, що  мають спільні ознаки, спільні інтереси, цінності та норми поведінки сила громадськї думки може визначатися не стільки фактичної (реальною) кількістю індивідів, які у певний момент часу її поділяють,  скільки сприйняттям тої чи тої позиції як панівної, загальновизнаної, що потребує  від кожного члена спільноти співвідносити власні думки із думками та оцінками інших членів.
Громадська думка як певна цілісність може являти собою як цілковиту монолітність, абсолютну одностайність,  уніфікованість, так і плюралістичну єдність, цілісність інтегрованих протилежностей. Вона може відразу поставати як якась єдина, безальтернативна, загальновизнана думка, а може виникати в результаті узгодження, зближення думок, поглядів, позицій учасників. Причому таке зближення може бути тимчасовим, ситуативним або стійким, реальним або удаваним тощо, а сама думка являти собою неструктуровану аморфну цілісність, або ж, навпаки, мати складну внутрішню структуру.
Завдяки чому стає можливим виникнення громадської думки як певної цілісності, що, власне, означає доволі розповсюджений сьогодні термін «консолідована громадська думка»? 
Важливим  інструментом формування громадської думки, її консолідації відіграє  мова. За спільну мову доводиться розплачуватися уніфікацією індивідуальних думок. В процесі формулювання, вербалізації думки людина зазвичай користується вже існуючими наборами слів, втискаючи у такий спосіб унікальність та неповторність індвідуальної думки у прокрустове ложе, визначене мовою.  Відтак мова є потужним існтрументом соціальної влади [Блакар Р.М. Язык как инструмент социальной власти // Психология влияния: Хрестоматия /  Сост. А. В. Морозов. - Санкт-Петербург : Питер,   2000.  - 506с.,  С.42-66.] Завдякі мові думки та погляди певної групи (соціальної, релігійної, національної) неявно нав’язуються іншим групам і в такий спосіб здобуваються переваги та посилюються позиції у суперництві з ними.
Невідвортність використання одних і тих самих слів здатна приховувати розбіжності у поглядах, згладжувати, пом’якшувати їх. Одні й ті самі слова, вирази, тексти попри свою само очевидність та зрозумілість можуть сприйматися та витлумачуватися людьми абсолютно по різному, хоча в момент їх оприлюднення вони одностайно підтримувалися, створюючи ілюзію цілковитої єдності. До того ж індивідуальні думки зі складних політичних, економічних та культурних проблем суспільства мають далеко не всі громадяни. Чимало з них нездатні чітко й адекватно сформулювати власну думку, власну позицію. Через пасивність та байдужість  вони мають звичку дослухатися та фаталістично приєднуватися до вже сформульованої, публічно висловленої думки найбільш активної та балакучої частини спільноти, поділяти думку начальства, авторитетів. В результаті громадську думку формують не наймудріші, а найбільш балакучі. Тим не менше таку консолідовану думку має враховувати кожний член спільноти, бо вона вважається загальновизнаною, часто вона стає обов’язковою, примушуючи мовчати тих, хто думає інакше. Мало хто здатний цілком спокійно висловлювати думки, що не збігаються, а то й суперечать усталеним у суспільстві поглядам. Консолідація думок такої байдужої мовчазної більшості базується не стільки на підтримці тих чи тих думок, не стільки на згоді з ними, скільки на відсутності  на даний момент особливих заперечень, підкріплених конформізмом та груповим тиском. Зрозуміло, що така громадська думка хоча й видається одностайною, не враховує позиції та інтереси тих, чий голос не був чутний. 
У тих випадках, коли у суспільстві співіснують різні, інколи взаємовиключні, полярні думки з приводу нагальних проблем, вироблення спільної, консолідованої громадської думки може ставати задачею нетривіальною, такою, що викликає чимало запитань. До числа типових можна, зокрема, віднести такі: при виробленні консолідованої думки мають враховуватися абсолютно усі думки (у тому числі й не висловлені) чи тільки найбільш поширені, розповсюджені, найбільш популярні, найбільш резонансні? Чи можливо досягти консолідації думок та поглядів у стихійний спосіб, без вироблення та просування якоїсь заздалегідь підготовленої позиції, яка в процесі дискусій і обговорень лише вдосконалюється і доопрацьовується?  Консолідована думка – це результат взаємних поступок, компромісів, залагодження суперечностей чи винайдення якоїсь принципово нової і прийнятної для всіх думки, позиції? Чи не може бути результатом врахування думок один одного, озирання одне на одного поява такої спільної думки, яка розглядається учасниками як взаємний компроміс, причому не вимушений, а цілком добровільний, але при тому всьому абсолютно нікому з них не цікавий?  Самоочевидність того, що відповіді на ці та багато інших запитань не є однозначними, зайвий раз підкреслюють розмаїття явища під назвою «консолідована громадська думка».
Втім нетривіальність задачі консолідації громадської думки не означаю, що її розв’язання не потребує цілком тривільних і рутинних процедур. Зокрема, йдеться про фіксацію переліку висловлених (існуючих) думок, їх систематизацію, усунення дублювання, об’єднання  близьких, схожих між собою думок, їх узагальнення, уніфікацію термінології. Завдяки цьому думки «концентрується», «шліфуються», «кристалізуються», набуваючи більш-менш завершених та усталених форм. Водночас з’ясовується питома вага заявлених позицій, виявляються домінуючі та найбільш розповсюджені погляди, найбільш розповсюджені аргументи та контраргументи, за допомогою яких посилюються або послаблюються певні думки, коригується їхній спектр, шукаються можливі точки дотику, шляхи та способи подолання та усунення розбіжностей та суперечностей. 
Проте ані стан монолітної одностайності, ані стан гармонійної  єдності розмаїття думок не є сталим. Консолідована думка є лише певним моментом, періодом відносної стабільності, за якого флуктуація думок відбувається у вузькому діапазоні без якоїсь чітко вираженої тенденції, що врешті-решт змінюється стійкими трендами. Консолідація громадської думки за своєю природою не може тривати занадто довго. Цілком можливо, що чим довше триває період одностайності, тим більш динамічною та нестабільною громадська думка стає у наступний період свого існування. Відтак можна говорити про певні цикли у виникнення станів консолідації громадської думки. (Один з них описаний Ноель-Нойман і відомий як спираль мовчанки [Ноэль-Нойман, 1996]). 
Запит на розробку поняття «консолідації» та дотичних до нього понять – «солідарність», «партнерство», «інтеграція», «асоціація», «кооперація», «координація», «консенсус», «компроміс», «злука», «соборність» – зумовлений пошуком нових форм взаємодії, які б підтримували (забезпечували)  цілісність соціальної системи і ґрунтувалися на принципах взаємопорозуміння, взаємопроникнення, згоди, толерантності, співробітництва, соціальної справедливості, субсідіарності, соціальної гармонії та спільної відповідальності усіх суб’єктів взаємодії, та могли ефективно протистояти тенденціям атомізації, диференціації, розшарування, дезінтеграції, поляризації суспільства, що модернізується. Ці форми взаємодії мають на меті урівноваження інтересів окремих осіб, груп, спільнот та суспільства в цілому. Така «рівновага» завжди була важливим фактором цілісності, єдності і соціальної рівноваги (рос. устойчивости) суспільства. Тому не дивно, що проблема консолідації та її теоретичний аналіз набула першочергового значення на пострадянському просторі  саме після розпаду СРСР, в результаті якого раптом розпалося й суспільство, й колись єдина спільнота – радянський народ.
Як свідчить академічний тлумачний словник української мови, термін «консолідація в перекладі з латинського (consolido) означає зміцнення, об’єднання, згуртування [Словник української мови, 1973, с. 264]. Ідентична трактовка цього терміну міститься у тлумачному словнику російської мови С. Ожегова [Ожегов, 1999, с. 236].  В інших мовах слово «консолідувати» також має схоже значення.  Зокрема, у перекладі з французької слово «consolider» означає:« 1) зміцнювати, робити стійким; 2) переносне: усталювати, зміцнювати » [Большой французко-русский…]. У перекладі з німецької слово «konsolidieren» означає «укріплювати, зміцнювати, укрупнювати, згуртовувати, об’єднувати» [Универсальный немецко-русский …]. Згідно з визначенням, що міститься у Великій енциклопедії з психіатрії [Жмуров, 2012],  консолідація походить від латинських слів con – «з», «разом» та solidо, solidare  – «зміцнювати», і може слугувати для позначення усталення, зміцнення, згуртовування чого-небудь; об'єднання, згуртування окремих осіб, груп, організацій для досягнення спільної мети. В інших словниках [Социологическая энциклопедия, 2003, Этнопсихологический словарь, 1999] вказується, що згадане об’єднання відбувається навколо чогось (ідеї, програми тощо), і часто передбачає злиття окремих елементів, одиниць, складових системи, яка консолідується, в єдине ціле. Часто цей процес передбачає посилення однорідності системи, яка відбувається за рахунок уніфікації її елементів, заміни одних складових на інші. 
Зміст поняття «консолідації» до цього часу не ставав предметом детального соціально-психологічного аналізу, тому при окресленні його меж доводиться спиратися на досвід визначення цього терміну в етнографії, політології, соціології та інших наукових галузей. 
В  етнографії «консолідація» позначає процес злиття близьких за мовою і культурою етносів (або їх частин) у більші за своїм розміром спільноти (народи, нації) в ході соціально- економічного і культурного розвитку [Соціологічна енциклопедія, 2003, с. 472-473]. У свою чергу, в етносоціології виокремлюється міжетнічна консолідація, під якою розуміють процес об'єднання різних етнічних груп у поліетнічному суспільстві на основі певних позаетнічних ідентичностей (наприклад, загальногромадянської або регіональної без втрати власної етнічної ідентичності кожної групою). 
Як політичний феномен консолідація розглядається політологією. Тут консолідація визначається як об’єднання політичних сил для розв’язання спільних завдань або як їх узгоджена реакція на політичні дії, як згуртування громадян країни з приводу розуміння та розв’язання назрілих загальнозначущих проблем і цілей, засноване на внутрішній (ментальній, ціннісній) злагоді, близькості завдань і цілей, принципів взаємовідносин, а також політичних практик [Луцишин]. Вона також може розглядатися як як вибір, що веде до формування правил гри у політиці, домовленостей, як згода відносно основних правил, застосування (використання) яких дозволяє вирішувати наявні протиріччя та конфлікти [Шміттер, 1996].
У політології розроблені теорії консолідації, запропонована концепція консолідології  [Голзер, 2003, с.347 - 356], які мають на меті оцінити стан, рівень консолідованості політичної системи, здійснено чимало наукових розвідок, присвячених аналізу  особливостей, механізмів і форм партійної консолідації як складової процесу демократичного транзиту (Р. Инглехарт, Т. Карл, Т. Карозерс, А. Круассан, X. Линц, С. Липсет, В. Меркель, А. Пшеворский, Д. Растоу, А. Степан, С. Хантингтон, Ф. Шмиттер и др.) .
Досвід розробки проблем консолідації у політології видається корисним наступними моментами:
-	виокремленням (розрізненням), структурного та функціонального аспектів консолідації; 
-	цікавими критеріями та індикаторами консолідації. Зокрема, критерієм консолідованості системи політичних партій, які діють в країні, є можливість створення після виборів правлячої коаліції. Відтак способом підвищення ступеня консолідації системи є зміна її структури. Наприклад, шляхом зміцнення позицій великих партій. Індикаторами консолідації є: відсутність проявів насильства під час виборів; прийняття правил гри усіма акторами; веденням лише однієї гри («The only game in town» (Juan J. Linz)), свідченням чого є прийняття демократичних цінностей, відмова від авторитарних елементів у політиці, участь у виборах тощо;    відносна стабільність політичних преференцій виборців; відсутність «крупних асистемних партій» (йдеться передусім про комуністичну партію) [Голзер, 2003, с.348];
-	наявністю певних етапів консолідації. Наприклад, Вeyme, узагальнивши та упорядкувавши існуючі теорії, виокремлює наступні чотири етапи консолідації. 
1. Конституційна консолідація, під якою розуміється встановлення та здійснення (втілення) конституційнoго порядку (а не тільки прийняття конституції).
2. Консолідація систем груп інтересів і політичних партій.
3. Консолідація «правил гри» неформальних політичних акторів, якими, наприклад, є армія, підприємницьке середовище, радикальні групи тощо. (Показником консолідованості «правил гри» є довіра громадян до певної інституції)
4. Консолідація громадянського суспільства [цит. за Голзер, 2003, с.348].

У соціології поняття «консолідація» стало активно розроблятися відносно недавно і позначає різновид об’єднувальних процесів у суспільстві [Социальные факторы, 2010].  Близькими за значенням, проте значно більшою мірою концептуалізованими у соціологічному знання є поняття «інтеграції» та «солідарності».  Розмежувати закладені у них смисли є непростою справою. Мабуть варто погодитись з В. Кривопусковим, який основним критерієм розрізнення інтеграції та консолідаці вважає те, що інтеграція передбачає «більший ступінь взаємопроникнення елементів соціальної системи з можливим асиміляційним результатом для однієї з включених в процес інтеграції сторін, інакше не вийде гармонійного внутрішньої єдності, відповідного інтегрованого об'єкту. Консолідація ж більшою мірою акцентована на єднанні з метою досягнення спільних для консолідаційного угруповання цілей при збереженні самобутності, унікальності та певної автономності включених до неї соціальних елементів, суб'єктів» [Кривопусков, 2012, с. 147]. Провести смислову межу між «солідарністю» та «консолідацією» ще складніше через те, що обидва поняття мають чимало взаємопроникних трактувань. У різних теоретичних інтерпретаціях можна спостерігати  висування на перший план одних інтерпретацій та аспектів і притлумлення інших, їх різноманітні комбінації, співставлення та протиставлення. При всіх нюансах та розбіжностях у трактуванні поняття солідарність можна виокремити й ряд спільних смислів, які дозволяють визначити її як  «спільність інтересів, однодумство, одностайність, взаємозалежність, спільну відповідальність. Солідарність можна визначити як принцип соціального існування, що передбачає об'єднання ресурсів і можливостей суб'єктів відносин для досягнення спільних цілей, при цьому інтереси кожного із суб'єктів знаходяться в рівновазі з інтересами спільноти» [Полюшкевич]. Солідарність, зокрема, передбачає об'єктивну функціональну взаємозалежність, взаємодовнюваність і спільність інтересів індивідів, груп, спільнот; суб'єктивну взаємну симпатію, співчуття, співпереживання, консенсус соціальних акторів; їх прихильність одним і тим самим нормам і цінностям;  
спільну соціальну (групову) ідентичність; спільну відповідальність, різноманітні форми взаємної підтримки та взаємодопомоги відповідно до принципу «один за всіх і всі за одного [Гофман, 2012].
Неважко помітити, що усе викладене вище являє собою опис певного стану групи, спільноти, суспільства в цілому. Саме цей опис-характеристика й визначає сутність солідарності як соціального та соціально-психологічного явища. Натомість консолідація, як нам уявляється, є процесом, спрямованим на досягнення цього стану.  На користь цього свідчать існуючі визначення поняття консолідації.  
 «У широкому значенні консолідацію суспільства можна розглядати як процес визначення і розвитку мети, стратегії, інтересів, цінностей на основі внутрішніх регуляторів (менталітету, моральних, історико-культурних цінностей, стереотипів) прийнятих суспільством і державою в цілому, визнаних представниками громадських організацій, що знаходяться в програмах політичних партій та відображених у меті суспільно-політичних рухів. Найширшим різновидом консолідації є саме консолідація суспільства» [Луцишин]
На думку В.Кривопускова, «соціологічна теорія в рамках вивчення процесу консолідації покликана відповісти на питання: які чинники впливають на процес консолідації і деконсолідації (зниження рівня згуртованості суспільства), хто виступає в ролі основних суб’єктів соціальної консолідації, якою є роль політичних та громадських акторів у цьому процесі?» [Кривопусков, 2012, с.147]
Проблема консолідації суспільства тісно пов’язана із особливостями його соціальної структури. У найширшому сенсі остання розуміється як сукупність взаємопов’язаних та взаємодіючих соціальних груп та соціальних інститутів. При цьому поняття групи охоплює  множину людей різного ступеня консолідації, які об’єднані спільними ознаками, суспільними взаємозв’язками, спільними інтересами та діяльністю, фактом членства в організаціях, тощо. Джерелом спонтанного утворення груп як елементів соціальної структури є соціальна диференціація: горизонтальна і вертикальна. 
Наслідком горизонтальної диференціації є утворення груп, які можуть співіснувати паралельно, не утворюючи ієрархічної структури, не підкоряючись одна одній.   Це етноси, нації, демографічні групи, регіональні спільноти і т. д. Вертикальна диференціація визначається як соціальна стратифікація.  Основою стратифікаційної структури є природна та соціальна нерівність людей. Соціально-класову структуру сучасного суспільства прийнято ділити на три основних соціальних класу: вищий, середній і нижчий. 
Диференціація не обмежується соціально-масовими і майновими зрізами суспільства, а поширюється й на інші системи відносин: влада - маса, владні структури центру - владні структури регіонів, місто - село, етнос - етноси тощо. Розшарування відбувається також усередині окремих класів, соціальних прошарків та груп: класу буржуазії (національна буржуазія - компрадорська буржуазія), найманих працівників (у зв'язку з тією або іншою формою власності); розколює суспільство на правослухняну його частину та криміналітет тощо. 
Істотне значення з точки зору консолідації суспільства має швидкість та глибина диференціації.  Якщо диференціація набуває істотної глибини поступово, говорять про поляризацію суспільства, якщо вибухово швидко – про розкол. Не менш важливе значення мають й такі ознаки, характеристики процесу диференціації, як ступінь керованості та гостроти суперечностей, що виникають між окремими елементами соціальної структури. Ці ознаки описуються за допомогою слів «дезорганізація» і «соціальна напруженість» або «антагонізація».  
Кожне суспільство прагне певним чином закріпити, інституалізувати соціальну нерівність для того, щоб ніхто не міг довільно і хаотично змінювати структуру соціальної стратифікації. Проте стійкість, усталеність соціальної структури є явищем відносним, оскільки люди переміщуються з одних соціальних груп, класів, шарів в інші. Цей процес називаються соціальною мобільністю. Розрізняють наступні її види: вертикальну (висхідну та нисхідну), горизонтальну, індивідуальну і групову. 
Щойно здійснений стислий огляд процесів структурування суспільства дає підстави припустити, що ступінь його  консолідації визначається рівнем збалансованості процесів соціальної диференціації та соціальної мобільності. 
Аналіз літератури з проблем консолідації суспільства свідчить, що в якості її показників використовуються таку концепти як соціальна дистанція, рівень довіри-недовіри, ксенофобії, ступінь толерантності, готовності до насильства, готовність до діалогу, а в якості факторів – насамперед соціально-економічні фактори. В Інституті соціально-політичних досліджень РАН розроблена методика побудови шкали гранично критичних показників, яка є одним із інструментів оцінки потенціалу консолідації російського суспільства. [Сащенко, 2011]  При цьому дослідники зазначають, що відповідні показники можуть уточнюватися і розширюватися.
У соціальній психології також є досвід використання поняття «консолідація».  Воно використовується для опису процесів, які відбуваються у малих групах. Так, на думку В.А. Богданова консолідація належить до основних групових процесів і являє собою узгодження членами групи в ходіспільної діяльності цілей, норм, засобів і способів діяльності [Богданов, 2002].
Процес консолідації, за В.А. Богдановим, проходить кілька етапів:
1. Знайомство членів групи з поставленим перед ними завданням.
2. Усвідомлення ними власних цілей, інтересів, можливостей,
наявних знань, що стосуються вирішення даної задачі.
3. Обмін членів групи між собою інформацією - цілями,
інтересами, знаннями, досвідом.
4. Аналіз кожним членом групи отриманої від інших інформації.
5. Виработка єдиних для групи цілей, норм, способів дій,
спрямованих на вирішення завдання.
6. Узгодження спільних для групи цілей і норм діяльності.
7. Інтеріорізація кожним членом групи узгоджених цілей,
цінностей, норм, засобів і способів діяльності.
Процес консолідації будується на основі процесу спілкування,
сприяє підготовленості групи до діяльності і, в підсумку, визначає
спрямованість групи на вирішення завдання.
Існують дві процедури прийняття рішення групою:
а) процедура голосування;
б) процедура консенсусу.
Найефективніше приймати рішення за допомогою процедури консенсусу, тобто досягнення загальної згоди. По-перше,  це демократичніше, ніж прийняття рішення шляхом голосування, в результаті якого не враховуються думки, інтереси, потреби меншини. По-друге, при реалізації рішення , прийнятого шляхом консенсусу ,  запобігається ситуація , коли меншість (підсвідомо чи усвідомлено) буде саботувати, блокувати виконання цього рішення.
Основні етапи прийняття рішення за допомогою процедури консенсусу:
1. Постановка проблеми.
2. Виявлення та збір всіх думок , всіх пропонованих варіантів рішення
проблеми. 
3. Групування окремих варіантів у більш крупні блоки. 
4. Обговорення варіантів і пропозицій.
5. Комбінування запропонованих варіантів з метою знайти таке рішення, яке влаштувало б усіх.
6. Ухвалення консенсусного рішення.
Опрацювання етапів 3 і 5 можна доручити окремій погоджувальній
комісії, щоб не витрачати на це час усіх учасників наради або
зборів.  Якщо не вдалося знайти узагальнене рішення, що задовольняє всіх ,
то можна провести голосування.
Набагато уживанішим та детальніше розробленим за поняття «консолідація» у соціальній психології є поняття «згуртованості», «єдності». 
Цей термін зазвичай вживається стосовно групи людей і позначає схильність членів однієї групи триматися разом, виступаючи «єдиним фронтом» з таких важливих питань, як правила поведінки або культурні чи політичні преференції. Поняття згуртованості, єдності є характеристикою системи внутрішньогрупових зв'язків, що показує ступінь збігу оцінок, настанов і позицій групи стосовно об'єктів, людей, ідей, подій і будь чого іншого, що є значущим для групи в цілому. Існує думка, що згуртованість групи призводить до збільшення її ефективності та впливовості, а отже, і до благополуччя її членів [Словарь практического …, 2002] 
Згуртованість визначається також як суб'єктна характеристика групи, яка являє собою сприйняття її психологічної єдності зсередини (з боку її членів ) або ззовні (з боку тих, хто не є членами групи) за однією або кількома підставами. Протягом всієї історії вивчення групової згуртованості склалося кілька основних підходів до розуміння джерел цього явища: 1 ) Увага фокусується на атракції - міжособистісної привабливості членів групи. У персональній атракції визначальну роль відіграють індивідуальні характеристики членів групи , а соціальна атракція заснована на тому, якою мірою індивіди втілюють у своїй поведінці ключові характеристики групи. 2) Акцент робиться на соціально-перцептивних процесах в площині міжособистісних зв'язків або зв'язків індивідів з групою. 3) групова згуртованість розглядається як результат символічної активності взаємодіючих індивідів (професійна  або субкультурна мова , ролі , ритуали і т. д.); створення єдиного символічного простору в групі є одним з головних умов її згуртованості. З 1980-х рр.  згуртованість групи стали розглядати як багатовимірний конструкт. Відповідно з такою ідеєю розроблено кілька моделей  групової згуртованості. У чотирьохфакторній моделі (В. Відмеер , Л. Бреулі і А. Керрон ), первісно створеної задля спортивних груп, виділено 2 вимірювання згуртованості з 2 конструктами в кожному: 1) групова інтеграція ( індивідуальні уявлення про подібність членів, цілісність групи) індивідуальна привабливість групи (мотивація залишатися в групі), 2) інструментальна основа (прагнення досягати організаційних цілей) і соціальна основа (мотивація до розвитку і підтримки соціально-емоційних відносин у групі). Трьохфакторна модель (С. А. Карлесс і К. Д. Паола) визначена на основі перевірки попередньої моделі стосовно робочих груп. Вона включає в себе наступні виміри: інструментальна згуртованість, соціальна згуртованість, індивідуальна атракція групи. Двохфакторна модель згуртованості (К. Боллен і Р. Хоул ) включає 2 виміри: індивідуальне відчуття приналежності до групи і відчуття моральної пов'язаності з її членами. На основі такої моделі розроблена Шкала Сприйняття Згуртованості (Perceived Cohesion Scale , PCS ). У мікрогруповій моделі (А. В. Сидоренков) виділено 2 види згуртованості: діяльнісна (ДЗ) і соціальнопсихологічна. (СПЗ),  які розглядаються, по-перше, в зрізі відносин між членами групи взагалі, а по-друге, в контексті відносин між неформальними підгрупами , між представниками підгруп і не включеними в підгрупи членами [Психология общения, 2011, Донцов, 1979, Сидоренко, 2007].
В якості конкретних показників  згуртованості групи розглядаються: 1) рівень взаємної симпатії в міжособистісних стосунках – чим більша кількість членів групи подобаються один одному, тим вище її згуртованість; 2) ступінь привабливості (корисності ) групи для її членів – чим більше число тих, хто задоволений своїм перебуванням у групі, тим вища сила її тяжіння, а отже, і згуртованість. Вона є свого роду «результуючою» тих сил, які утримують людей в групі. З цієї точки зору сили згуртування визначені «балансом» ступенів привабливості власної та інших доступних груп. До числа основних факторів згуртованості відносять: схожість базових ціннісних орієнтацій членів групи, ясність і визначеність групової мети, стиль лідерства (керівництва), форму взаємозалежності (коопертивну, конкурентну)  членів групи в процесі спільної діяльності, обсяг групи, ступінь її престижності. Методичний апарат вимірювання згуртованості представлений в основному соціометричними методами в різних модифікаціях, а також іншими різновидами процедури опитування. У вітчизняній психології існує трактування згуртованості як цільової та ціннісно-орієнтованої єдності [Энциклопедический словарь..., 2013]
Здійснений аналіз досвіду визначення поняття «консолідація», а також етимології цього слова, свідчить про його багатозначність. Його зміст розкривається через наступну низку синонімічних термінів: об’єднання, інтеграція, концентрація, компресія, утвердження, злиття, коаліція, злука, узгодження, згода, солідарність, соборність, консенсус, компроміс, взаємопроникнення, взаєморозуміння, рівновага, стабільність, згуртованість, співробітництво, координація, кооперація, толерантність, схожість, подібність, однаковість, які є опозитами термінів розмежування (рос. расслоение), розпад, диференціація, поляризація, протистояння, конфлікт, напруженість, дезінтеграція. 
Якщо уважно придивитися до наведеного переліку, то можна помітити, що один ряд слів, через які визначається поняття «консолідація» та описуються відповідні процеси, робить наголос на структурних особливостях  системи (інтеграція, союз, асоціація, коаліція, однорідність), а інший – на функціонально-процесуальних (узгодження, консенсус, компроміс, координація, кооперація..)
Така багатозначність терміну «консолідація», на наш погляд, є цілком виправданою, оскільки завдяки цьому з’являється можливість «вхопити» сутність консолідації як багатомірного за своєю  природою явища.  У операціонально-технологічному плані ця багатозначність та багатовимірність означає, що консолідація має описуватися не якоюсь однією оцінкою, а певною їх сукупністю, множиною, вектором. Звичайно, що при цьому проблема інтегрального показника не тільки не зникає, а, навпаки, стає особливо гострою та нагальною.
Важливим при розробці поняття «консолідація» є визначення підходів до розуміння єдності і цілого. Таке визначення видається необхідним, адже консолідація являє собою доволі специфічний вид (тип) цілісності (єдності). Оскільки загальновизнаним є те, що громадська думка не є сумою думко індивідуальних, консолідована громадська думка як то кажуть за визначенням може бути цілісністю лише надсумативною, а не сумативною. Надсумативним цілісностям притаманна різної тісноти взаємодія між частинами і наявність інтегративних властивостей у цілого. Залежно від характеру взаємодії  складових тої чи тої надсумативної цілісності та вираженості притаманних  їм інтегративних властивостей В. Кірілов пропонує виокремлювати такі їх три типи: механічне ціле, неорганічне ціле і органічне ціле [Кириллов, 1980]. 
Перший з виділених на цій підставі типів цілісності, зазначає В. Кірілов, характеризується зовнішньою взаємодією частин. У такому, механічному, цілому частини слабо залежать від цілого, ціле ж перебуває у значній залежності від частин. Механічне ціле на відміну від сумативного є не простою сумою частин , а деякою іншою якістю порівняно з будь-якою своєю частиною, оскільки визначається їх взаємодією. Для другого типу, неорганічного цілого, властива внутрішня взаємодія частин, що призводить до взаємного перетворення їх властивостей. У цьому цілому порівняно із механічним залежність частин від цілого зростає, а залежність цілого від частин зменшується. Органічному цілому притаманні внутрішня взаємодія частин, взаємодія цілого із зовнішнім середовищем і здатність до саморозвитку. Значення корелятивних та інтегративних зв'язків для цього типу цілісності настільки велике, що частини тут не можуть функціонувати поза цілим. При цьому зміна однієї з частин веде як до зміни інших складових, так і цілого загалом.
Д.Півоваров пропонує дещо іншу типологію цілісності [Пивоваров, 2004]. На його думку, визначення типу будь якого цілісного утворення можливе на основі властивого йому співвідношення цілого і частин. Він виділяє три наступні основні типи таких співвідношень: тоталітарний, партитивний і гармонійний. «Для тоталітарності як різновиду цілісності (тотальності) характерним є придушення, пригнічення цілим його частин, панування однаковості і тотожності, нівелювання внутрішніх кількісних відмінностей між складовими тотальної якості. Партитивна цілісність, навпаки, відрізняється максимально можливою автономією своїх частин і яскравим проявом їх "індивідуалізму"» [Пивоваров, 2004]. Відсутність домінування частин і цілого одне над одним, взаєморозкриваючий характер їх зв'язку свідчать про гармонійність цілісності.
Консолідація неможлива без певної консолідуючої основи. Вона слугує своєрідним центром «тяжіння», навколо якої відбувається консолідація. В залежності від того, що виступає в якості цієї основи розрізняють різні види (типи) консолідації. Зокрема, виокремлюють органічну і неорганічну, спонтанну, самочинну, стихійну і організовану, позитивну і негативну консолідацію, конструктивну і деструктивну, наступальну і оборонну, ситуативну (тимчасову) і тривалу (стійку) консолідацію, консолідацію навколо особи чи ідеї тощо. Ці різновиди консолідації уявляються нам як найзагальніші та позаісторичні, тобто такі, що діють у суспільствах будь-якого типу. Водночас досвід історії свідчить, що процеси консолідації в кожній країні мали й мають свою специфіку. Тому цілком припущення, що процеси консолідації в авторитарному та громадянському суспільствах мають доволі істотно різнитися між собою. Спробуємо описати специфіку консолідації кожного із зазначених видів (типів)). 
Позитивну консолідацію визначають як об’єднання, гуртування, координацію зусиль заради чогось, «за» щось. Для неї характерні певна визначеність ідей, орієнтацій, цілей, наявність того чи того ступеня організації діючих сил, а разом з тим і розмежування між їх активістами, прихильниками, «попутниками» і т.п. В якості інструментів «позитивної» консолідації потенційних прихильників використовуються привабливі програми, гасла, фігури лідерів. Потенціал позитивної консолідації  визначається кількістю задіяних векторів цього процесу, а також рівня узгодженості між ними, їх несуперечливості. У тому разі, коли все тримається лише на якомусь одному векторі (скажімо, на посиленні економічного потенціалу, бажанні розбагатіти, збагатитися, стати ще багатшим), позитивна консолідація стає вразливою, нестабільною, крихкою. Відтак однією з важливих умов посилення консолідації є зростання її багатомірності, об’ємність геометрії цього процесу.
Емоційною основою позитивної консолідації є почуття довіри, надії, впевненості у майбутньому, негативної –  тривога, роздратування, страх, відчай, розпач, ненависть, почуття невпевненості у майбутньому. Позитивна консолідація зазвичай пов’язана із конструктивною, спрямованою на творення. 
Значно більше уваги в літературі приділяється не позитивній, а негативній консолідації.  Під негативною консолідацією Б. Гудков  розуміє феномени швидкого зростання дифузного масового роздратування, страху, ненависті, що супроводжуються почуттями взаємної близькості, спільності, єдності, що виникають у членів спільноти при появі ворога або ворогів, при перспективах вкрай небажаного розвитку подій, що загрожує втратою звичного способу життя, престижу,  авторитету, доходів, статусу, девальвацією групових цінностей тощо [Гудков].
Негативною цей різновид (тип) консолідації є тому,  що вона виникає "від протилежного".  Наприклад, у разі відмови або небезпеки втрати наявних значущих колективних символів, наслідком якої є  руйнування колективної ідентичності. Інтеграція відбувається не на основі позитивних уявлень і мотивів, пов'язаних із ціннісними значеннями людини, потенціалом її розвитку, а саме через  "відсутність" позитивних визначень людини, групи чи спільноти в цілому, або через визнання принципової неможливості запропонувати їх у даний момент.
Такого роду консолідація виникає, коли немає місця надіям на досягнення в майбутньому якихось спільних цілей, вірі у можливості поліпшення життя, наближення суспільних відносин та інститутів до ідеальних зразків, їх вдосконалення або облагородження у відповідності з уявленнями про належне і " високе" (тобто згідно з моральними , правовими, гуманітарними та іншими цінностями). Такий стан громадської думки означає, що цінності, які досі декларувалися авторитетними інстанціями і вважалися загальновизнаними, з якогось моменту почали сприйматися як пустопорожня демагогічна риторика або в'язкість мислення недалеких людей.
«Народ може консолідуватись, - зазначає Г. Луцишин, -  навколо спільного для  більшості  відчуття  поганого  й  безперспективного життя та його труднощів, що зараз характерно для України. На жаль, як показують результати  соціологічних  досліджень,    українців  сьогодні більше  об’єднують  речі  негативного  характеру  – корупція,  свавілля  й  неефективність  чиновників, беззаконня,  безробіття,  високий  рівень  дитячої смертності,  низькі  пенсії,  провалля  між  багатими й бідними, стрімке спивання людей тощо» [Луцишин, 2012, с. 127].
До числа чинників виникнення (а відтак й інструментів формування) негативної консолідації є зовнішня агресія, образ ворога, зростання глобальних загроз, пов’язаних із зміною клімату, перенаселенням планети, виснаженням природних ресурсів, пророкуваннями швидкого наближення «кінця світу» тощо. Прагнення захиститися від ворога або уникнути загроз, унеможливити, зменшити чи відтермінувати їх наслідки є непоганим стимулом до консолідації. При цьому не слід забувати, що в умовах боротьби за виживання принцип солідарності часто забувається.
Негативна консолідація часто виявляється пов’язаною із деструктивною, оскільки виявляється у вигляді колективних агресивних дій, руйнування, завдання шкоди тощо. Вона також зазвичай постає як консолідація реакційна (тобто така, що виникає у відповідь на дії супротивника) і спрямована на те, щоб не допустити, зупинити, припинити. Слід також зазначити, що консолідація, яка ґрунтується на спільному запереченні «старого», збурених сподіваннях, невизначених перспективах, є нетривкою, рихлою, неміцною.
Органічна і неорганічна консолідація. Ці різновиди консолідації є аналогами органічної (усвідомлювано-добровільної) та механічної (примітивно-примусової) солідарності, свого часу запропонованими Е.Дюркгеймом. Механічна солідарність підкреслюється примусом і насильством. Різноманітність натомість передбачає терпимість і демократію.
Е.Дюркгейм  вважав, що механічна (або аскриптивна) солідарність притаманна (властива) нерозвиненим, архаїчним суспільствам. Тут солідарність визначається рівнем схожості, подібності індивідів як складових суспільства, ступенем аналогічності виконуваних ними соціальних функцій. Механічна солідарність можлива за рахунок поглинання індивідуальності колективом. Механічній солідарності відповідає репресивний закон, функція якого - покарати індивіда, що порушує закон або звичай. 
Для механічної солідарності, характерні жорстка регламентація, підпорядкування особистості вимогам колективу, мінімальний рівень поділу праці, відсутність спеціалізації, однаковість почуттів і вірувань, панування звичаїв над формальним правом, деспотичне управління, нерозвиненість особистості, перевага колективної власності. При цьому поведінка людей жорстко регулюється колективними уявленнями, звичаями, традиціями, релігійними ідеями.
Органічна солідарність притаманна розвиненим суспільствам, де кожен індивід виконує специфічну функцію відповідно до поділу праці. Згідно з Е.Дюркгеймом саме поділ праці є головним джерелом органічної солідарності. Поділ праці послаблює колективну свідомість, проте не призводить до її зникнення. Якщо в архаїчних ("сегментарних") суспільствах соціальна солідарність заснована на повному розчиненні індивідуальних свідомостей в "колективній свідомості" ("механічна солідарність"), то у розвинених («організованих») соціальних системах вона заснована на автономії індивідів, поділі функцій, функціональній залежності і взаємообміні ("органічна солідарність"), причому «колективна свідомість» тут не зникає, не поглинає індивідуальну, а доповнює її, причому сфера дії колективної свідомості поступово зменшується. Згідно Дюркгейму, механічна і органічна солідарності являють собою дві протилежних теоретичні моделі, і в будь-якому людському суспільстві присутні, хоча і в різних пропорціях, елементи як механічною, так і органічної солідарності
За органічної солідарності, що символізує сучасне суспільство, скорочується тиранія колективної свідомості і зростає суверенітет окремої особистості, з'являється поняття приватного життя. На зміну клану приходить спочатку сім'я, а потім трудова організація. Індивіди групуються вже не за ознаками спорідненості, а за змістом трудової економічної діяльності. Їх коло спілкування, –  не рід, а професія. Місце і статус людини визначає не єдинокровність, а виконувана функція. Класи, що замінили собою клани, формуються в результаті змішування професійних організацій з сімейними формами, які їм передували. Зміни у соціальній структурі суспільства зумовили виникнення й нової, більш складної форми солідарності. 
Ця солідарність виражається і підтримується за рахунок відповідних колективних норм, звичаїв, ритуалів, міфів, а також завдяки  появі певних соціальних органів координації діяльності – держави, церкви тощо. Зростання у суспільстві різноманіття поглядів, відносин потребує більшої терпимості людей один до одного, ширшого базису демократії.
Солідарність, яка грунтується на схожості, переконаний Дюркгейм, слабкіше солідарності, заснованої на розмаїтті. Якщо колектив задовольняє якусь одну соціальну потребу індивіда, наприклад в захисті, то індивід має тільки одну точку дотику з колективом. Такий односторонній зв'язок завжди є слабшим за багатосторонній, його легше розірвати. Ось чому в примітивних суспільствах члени якоїсь групи легко інтегрувалися в неї і так само легко з неї йшли.
Коли йдеться про громадську думку, то центром консолідації може бути або певний індивідуальний чи колективний суб’єкт (наприклад, політичний лідер чи партія), або певна ідея. Це дає підстави виокремити два ідеальні види (типи) консолідації – консолідацію навколо ідеї та консолідацію навколо особистості. Наголошуючи на ідеальності цих двох типів (видів) консолідації, ми прагнемо підкреслити умовність цього розділення, адже на практиці особа як своєрідний консолідуючий центр центр, водночас є виразником певної ідеї. Розглянемо запропоновані ідеальні різновиди консолідації детальніше.
Консолідація навколо суб’єкту. Історія знає чимало прикладів консолідації суспільств та спільнот навколо видатних особистостей. Ця консолідація могла бути як цілком добровільною, коли навколо лідера виникало коло прихильників та послідовників, яке поступово ставало дедалі численнішим, так і примусовою, коли основою об’єднання ставали страх, залежність, підкорення тощо.
Консолідація навколо ідеї.  В якості «точок консолідації» громадської думки можуть виступати не тільки окремі особи, групи, спільноти, але й певні поняття, що слугують для позначення цінностей, смислів. У чому ж криється секрет їх консолідаційного потенціалу?
З одного боку, він  може критися у їх багатозначності. Якщо бути ще точнішим, - у їх, неоднозначності, наявності у них певних «зазорів», що допускають проекцію на них власних бажань, очікувань, уявлень, думок тощо.  Чи не найяскравіший приклад таких «вербальних» точок консолідації громадської думки є відоме гасло Великої французької революції «Свобода, рівність, братерство!»
З іншого боку, відомо, що крайні, чітко виражені радикальні позиції та  гасла здатні консолідувати навколо себе чимало прихильників. Так, наприклад, В.О. Васютинський свого часу показав, що українські виборці схильні ідентифікувати себе з прихильниками більш радикальних політичних поглядів, ніж ті, які їм насправді притаманні [Васютинський, 1995]. 
Висновки. В залежності від того, що виступає в якості цієї основи розрізняють різні види (типи) консолідації. Зокрема, виокремлюють спонтанну, самочинну, стихійну і організовану, позитивну і негативну консолідацію, конструктивну і деструктивну, наступальну і оборонну, ситуативну (тимчасову) і тривалу (стійку) консолідацію, консолідацію навколо особи чи ідеї тощо. Ці різновиди консолідації уявляються нам як найзагальніші та позаісторичні, тобто такі, що діють у суспільствах будь-якого типу. Водночас досвід історії свідчить, що процеси консолідації в кожну епоху і в різних суспільствах мали й мають свою специфіку, яка накладається на усі вищезазначені різновиди консолідації, так би мовити, пронизує їх. 

1.3.	Соціально-психологічні механізми та чинники формування громадської думки  (ІванченкоС.М., Овчаров А.І., Петрунько О.В., Фролов П.Д.)

Розпочинаючи огляд можливостей, які спроможний надати конструкт «механізми формування громадської думки», відразу зазначимо, що поняття «механізм» у психології не має статусу наукового. Це пряма аналогія з технічним пристроєм, застосована до механістичного розуміння психіки як «машини», що має певний механізм, який запускає її роботу. Як слушно зазначає Є. Доценко, у понятті «психологічні механізми» поєднуються образно-метафоричний опис та наукове уявлення про внутрішні психічні процеси, які забезпечують ефективність психологічного впливу (Доценко, 2001; 670). А. П. Бублик, проаналізувавши термін «механізм» як наукову метафору, доходить висновку, що «за своїм буквальним значенням це поняття є людським витвором», своєрідним аналогом міфологічно-анімістичного мислення первісного суспільства, притаманним науковій спільноті. За його допомогою здійснюється пізнання за аналогією та легітимуються отримані результати. «Під механізмом переважно мається на увазі законовідповідність (рос. − “законосообразность”). Припускається, що зафіксована закономірність щодо досліджуваного явища діятиме і в майбутньому − принаймні у тому часовому проміжку, який є значущим з практичного погляду. Таким чином метафора «механізму», будучи похідною механістичної парадигми, є основою такого методу прогнозування, як екстраполяція. «Методом екстраполяції, − зазначає П.Бублик, − коректно можна отримати лише оперативні й короткострокові прогнози щодо соціально-психологічної реальності. … Базовим феноменом, який унеможливлює застосування механістичного дететрмінізму (як радикалізованої форми механістичної парадигми) в прогнозуванні соціально-психологічної реальності, є самодетермінація, або, філософською мовою, свобода» (с.20-21). [Бублик П.І. Проблема прогнозування в соціальній психології: натуралістична, синергетична та герменевтична парадигми // Наукові студії із соціальної тп політичної психології. Випуск 15 (18). − Київ, 2007, с.15-29 ]
Попри обмеженість сфери застосування у соціальній психології такої спрощеної когнітивної моделі, як механізм, її евристичний потенціал видається нам вартим детального аналізу.
Корисним для подальшого аналізу може виявитися розподіл на технології та механізми впливу як чогось зовнішнього та внутрішнього стосовно об’єкту впливу (Goodin, 1980). «Розрізнення технологій як зовнішніх дій по відношенню до адресата, з одного боку, та механізмів як внутрішніх психічних процесів, які запускаються цими діями, зручно як для дослідницьких цілей, так і прикладних завдань» (Доценко, 2001; 671). Отже, ми будемо говорити про механізми формування громадської думки як про процеси, які відбуваються у внутрішньому, суб’єктивному плані.
Серед соціально-психологічних механізмів консолідації спільноти та громадської думки пропонується виокремлювати кілька основних груп. Зокрема, йдеться про когнітивні, афективні та ціннісно-смислові, а також комунікативно-діяльнісні механізми. З точки зору практичного використання соціально-психологічних механізмів консолідації громадської думки продуктивним уявляється їх поділ на внутрішньо та зовнішньо детерміновані. 
Вивчення (з’ясування) закономірностей дії цих механізмів мають стати в нагоді в процесі розробки ефективних соціально-психологічних технологій консолідації громадської думки.
До числа когнітивних механізмів консолідації/деконсолідації пропонується включити: соціальну категоризацію, групове мислення, а також  рефлексивні механізми.  
Соціальна категоризація як механізм, що істотно впливає на процеси консолідації, являє собою яка створює і визначає конкретне місце людини в суспільстві, завдяки тісному зв'язку з процесом ідентифікації. В результаті, категоризація не тільки допомагає спростити складний соціальний світ, а й говорить нам про групу і про нас самих. На думку Г. Теджфела (Tajfel), саме категоризація людини як члена певної соціальної групи є первинною в процесі сприйняття. Один із важливих наслідків дії цього соціально-психологічного механізму для процесів консолідації є те, що подібність між членами однієї категорії та відмінності між членами різних категорій сприймаються як істотно більші за фактичні. В залежності від особливостей соціальної ситуації, в якій відбувається процес взаємодії між людьми, оцінка ступеня подібності-відмінності між представниками категорій може змінюватися. Результати наявних досліджень дозволяють припустити, що посилити консолідаційні процеси, або принаймні створити для них належні передумови можна через зміну сприйманих кордонів (меж) групи завдяки переходу від категорій «наші» - «не наші», «свої»- «чужі» до категорії «ми». Процес (механізм) переходу до однієї спільної категорії отримала назву  рекатегоризації. Лексико-семантичний прийомом, який відіграє роль своєрідного каталізатора цього механізму, який його активізує і запускає є «номіналізація» (вибір чи створення слів та виразів, які є своєрідними маркерами, що слугують для розрізнення «своїх» та «чужих» і «інших»). Завдяки отриманій назві, групі приписуються певні цілі, мотиви, цінності, види діяльності, особливості взаємодії з іншими групами тощо.
Атрибутивні механізми здатні істотно впливати на процеси консолідації, оскільки, як свідчать результати деяких досліджень «При низькому рівні згуртованості групи уявлення про себе в конфлікті протиставляються уявленням про опонента, а із зростанням рівня згуртованості спостерігається тенденція до зближення образу себе та опонента в конфлікті. Таким чином, при високому рівні консолідованості групи тенденція до самозахисної атрибуції в конфлікті проявляється меншою мірою, ніж при низькому рівні згуртованості» [Смирнова, 2011]. 
Когнітивні настановлення (наївний реалізм,  критичний реалізм, гіпотетичний реалізм як способи інтерпретації соціальної реальності). Переконаність у тому, що ми сприймаємо реальний світ таким, який він є насправді, лежить в основі наївного реалізму. З позиції наївного реаліста, реальність – це те, що він особисто спостерігає у ній, а також те, що він думає і знає про неї. Люди, які сприймають соціальний світ через призму цього принципу, схильні вважати власну точку зору найбільш розповсюдженою і «нормативною». З погляду критичного реаліста реальний світ існує, проте він не завжди (або й ніколи) насправді не є таким, яким він нам уявляється. Гіпотетичний реаліст лише припускає, що сприйнятий світ як реальність існує і може бути пізнаваною, а також перевіряє, наскільки спроможною є така гіпотеза.
Групове мислення є тим механізмом, завдяки якому посилення консолідації громадської думки спричинює негативні наслідки при ухваленні важливих для спільноти рішень. Цілковита ідентифікація себе із певною соціальною групою, посилене бажання соціальної гармонії та конформізм призводять до того, що одностайність набуває більшої цінності, ніж слідування фактам, логіці, раціональним аргументам. Завдяки цьому будь-яка інформація, що не узгоджується із тим, що вважається загальновизнаним, членами групи ігнорується або істотно викривлюється, тенденційно витлумачується, культивується невиправданий оптимізм та переконаність у необмежених можливостях групи (спільноти). Демонстрована одностайність завдяки цьому сприймається як справжня, щира. 
Прикладом групового мислення є відомий парадокс Абіліна, який полягає у тому, що група може ухвалити рішення, яке суперечить можливому вибору буд-якого члена групи, через те, кожний з них вважає, що його думка суперечить думці групи, а тому не заперечує.
Основні ознаки групового мислення були виокремлені І. Янісом, Л. Манном та Ю. Козелецький. До них належать: 1) ілюзія власної невразливості; 2) зниження почуття особистої відповідальності за рішення та висловлювання; 3) внутрішня цензура стосовно відхилень щодо того, що вважається загальновизнаним; 4)  поява добровольців, які виконують функцію «жандармів думок»; 5) вигнання із групи тих, хто не погоджується з думкою більшості; 6) тенденційний відбір інформації, самоізоляція групи від усього, що могло би поставити під сумнів загальновизнану думку; 7) надоптимізм – переоцінка ймовірності успіху і недооцінювання ймовірності невдачі; 4) переконання у всесильності групи – переоцінка її компетентності, стереотипність сприймання і недооцінка сили конкурентів; 5) оманливість ініціативи – група вважає, що володіє ініціативою у вирішенні проблеми, хоча насправді це часто не відповідає дійсності.
Альтернативою груповому мисленню, соціально-психологічною основою справжньої, а не удаваної консолідації думок є механізми центрації-децентрації (зокрема механізм рефлексії). Саме ці механізми є важливою складовою аналітичного мислення як передумови успішних перемовин, справжнього діалогу як процедур, що призводять до вироблення спільної думки. Саме завдяки цим механізмам відкривається можливість виявлення подібності інтересів і цілей, раціонального узгодження шляхів та способів їх досягнення тощо.  
Афективні та ціннісно-смислові механізми відіграють істотну роль в консолідаційних процесах. Зокрема, неабияке значення мають довіра, емпатія, ідентифікація, атракція, гнів, ненависть, страх, тривога тощо. До почуттів, які утворюють психологічну основу консолідації також належать:  впевненість в собі і в завтрашньому дні, почуття свободи або звільнення від брехні, гордість за свій народ, відповідальність за те, що відбувається в країні
Комунікативно-діяльнісними механізмами консолідації громадської думки є різні форми стихійної та спеціально організованої сумісної діяльності, діалогу, дискусій.  

1.4. Чинники формування консолідованої громадської думки (Духніч О.Є., Бондаревська О.І.)
Реалії сучасної України демонструють критичне загострення соціальних розмежувань та відмінностей що притаманні суспільству у стані конфлікту. Події на сході країни, а також актуалізована конфліктом низка застарілих прикордонних протиріч, руйнують існуючі, породжують нові та актуалізують старі забуті ідентичності, які не сприяють консолідації суспільства,  а навпаки, становлять  ризики в тому числі для питань національної безпеки (мова йде про руйнування ідентичності «українець», та перехід у стан мораторію на національну ідентичность значної кількості мешканців Луганської та Донецької областей, появу нових  ідентичностей, як то «мешканець ДНР», «мешканець ЛНР», переосмислення української національної ідентичності прикордонних регіонах на заході через роздмухування та емоційного насичення подій Волинської трагедії, трансформацію ідентичності мешканців Криму та інш). 
Першим і найбільш видими індикатором такого стану суспільства є поділення на «своїх» та «чужих», яке сьогодні  відбувається великою мірою в дискурсивних практиках, що охоплють суспільство та ретранслюються ЗМІ. З часом такі дискурсивні практики частіше стають взаємовиключними та позбавляють суб єктів шансу на взаєморозуміння. В той же час в середині суспільств по різні сторони конфлікту зростає потреба в консолідації громадської думки, яка певним чинов впливає на процеси групової ідентифікації та можливості існування множинних інклюзивних ідентичностей українців
Саме тому проблема взаємозв язку множинної соціальної ідентичності  та процесу консолідації громадської думки у полікультурному українському суспільстві виглядає актуальною та потребує  розробки та дослідження.
Ідентичність як науковий концепт: теоретичні та концептуальні підходи. Феномени ідентичності як результату та ідентифікації як процесу набуття ідентичності стали частими об'єктами уваги сучасного політичного дискурсу, в тому числі для визначення групових суб'єктів, їхніх прав, можливостей та обов'язків. У той же час абстрактний характер терміна «ідентичність», його активне вживання в різних контекстах, віддаляють читача від розуміння феномену соціальної ідентичності як чинника реального суспільно - політичного процесу. Не менш складно існування ідентичності як досліджуваного феномена.
Ідентичності не існує в звичному нам розумінні стабільних і кінцевих сутностей, це всього лише теоретична абстракція, яка описує динамічні процеси самовизначення, що відбуваються з людиною і / або групою, в ході яких суб'єкт ідентичності проводить множинні відмінності і встановлює межі між собою і світом, визначає світ в опозиціях: «ми-вони», «свій-чужий», «я-інший». У випадку соціальних (колективних, групових) ідентичностей до самовизначення індивіда додається формування загально-групових колективних смислів і очікувань [1, с.4].
Ідентичність - завжди соціально-політичний феномен, а тому будь-яка теорія ідентичності не може бути вільною від ціннісних та ідеологічних позицій і конотацій. Наукові дискурси легітимні, а у світі швидких комунікацій миттєво стають надбанням громадськості і фактом своєї появи суттєво впливають на соціально-політичну реальність.
Ідентичності мають дискурсивну природу, це завжди текст, який прагне описати нетекстову реальність соціальної поведінки. Тому опис ідентичності як поняття завжди є і породженням ідентичності як феномена. Розуміння ідентичності як дискурсу позбавляє нас від онтологізаціі ідентичності (зокрема, від підступності фрази «ідентичність є, існує»), і підкреслює мінливість і процесуальність ідентичності, де будь-яке вимірювання її як феномена дає актуальний зріз, але не дає цілого [2, с. 349]. Не дивно, що ідентичності як об'єкт уваги науки завжди різноманітні і множинні.
Виділимо основні підходи до розуміння ідентичності що дозволяють операціоналізувати поняття ідентичності. Психологічний підхід визначає двійкову природу ідентичності. Ідентичність за R Brubaker існує як: 1) особиста ідентичність (personal identity) і 2) соціальна ідентичність (social identity). У першому випадку ідентичність визначається як тотожність людини самій собі, стійке уявлення про своє «Я» в просторі і часі, повнота переживання самого себе в досвіді життя. При цьому уявлення про себе поділяються на раціональні знання про себе, до яких відносяться стать, вік, фактична сторона життя, і емоційні - розкривають оціночні ставлення до себе, такі, наприклад, як: «розумний, удачливий, здоровий, щасливий, що викликає повагу». Поведінка людини в суспільстві закріплює особисту ідентичність і робить її продуктом життєвого досвіду.
Соціальна ідентичність визначає ставлення людини до безлічі реальних чи уявних груп і спільнот: «Навряд чи в науковій літературі можна знайти більш спірні поняття, бо сучасна епістемологія піддала радикальної критики саму категорію« група »... при всіх умовності і мінливості природи даних понять вони існують , як існують і самі групи, як би вони не виникали, в тому числі і через акти мовлення, соціальне і політичне конструювання »[3: с.98]. Беручи групову приналежність, суб'єкт наповнює її індивідуальними змістами. Соціальна ідентичність на рівні особистості існує як трехкомпонентная структура, що включає: (1) знання про ідентичність (знання особливостей групи, її історії, цілей, структури, функцій); (2) емоційне переживання ідентичності (емоції і почуття, пов'язані з приналежністю до групи, відносинами усередині групи, з позиції групового членства в комунікаціях з представниками інших груп); (3) поведінка ідентичності (поведінка, яку людина здійснює в якості члена групи і яке фіксує його ідентичність). Представлені нерівномірно, ці компоненти формують різні типи ідентифікації з групою і різні можливості збереження і розвитку ідентичності. Наприклад, соціальна ідентичність може переживати людиною в якості ідентичності категорії, факту, простого знання про приналежність до групи без емоційного переживання цієї приналежності; така ідентичність пасивна і не породжує поведінки ідентичності. Ідентичність членства (знання і емоційне переживання власної приналежності до групи) визначає групу як реальну, що має чіткі межі, значиму, що вимагає від людини певної поведінки; така ідентичність може існувати і на рівні емоційного приєднання без знання, в останньому випадку - чим менше людина знає про групу ідентичності, тим більше емоційних механізмів включається для підтримки ідентичності. Соціальна ідентичність може фіксуватися поведінкою, як самого індивіда, так і оточуючих людей відносно нього. Так зване «зовнішнє приписування ідентичності» виникає у випадку, коли людина виглядає, або веде себе, подібно члену певної групи, сприймається іншими людьми як представник групи, і має високі шанси вимушено включитися в цю групу як об'єкт соціальної стигми. Важлива психологічна закономірність ідентичності полягає в наповненні особистісної ідентичності вмістом безлічі прийнятих людиною соціальних ототожнення. Це, в свою чергу, забезпечує суб'єктивну значимість, проблематизацію соціальної ідентичності - чим глибше соціальна ідентичність залучена у формування життєвого досвіду людини, вчинення нею ціннісних виборів, тим більш значущою вона є.
Не менш важливим у визначенні ідентичності є і наративний підхід де ідентичність визначаеться та реалізується як процесуальний феномен у розповіді-наративі особи. Провідним у формуванні наративної соціальної ідентичності суб єкту за думкою Н. В. Чєпелєвої, виступають соціокультурні наративи, що створюються, функціонують і транслюються в дискурсі і саме з дискурсу стають основою наративу окремого суб'єкта. У залежності від тих дискурсів, в які суб'єкт актуально занурений, відбувається збагачення його суб'єктності тими чи іншими ідентичностями. Н.В. Чепелєва виділяє наступні види дискурсів, які задають базисні наративи сучасної людини:
1. Освітній дискурс - школа, вуз і інші освітні системи.
2. Літературний дискурс - художня література - від класичної до сучасної.
3. Фольклорний і казковий дискурси, які постачають нам найбільш глибинні схеми і зразки, що лежать в основі нашої не тільки соціокультурної, а й етнічної ідентичності.
4. Сімейний дискурс - основний засіб трансляції сімейних історій, міфів, цінностей, що дає людині опору як у власному досвіді, так і в досвіді сім'ї як найважливішої складової соціокультурного оточення.
5. Професійний дискурс
6. Гендерний дискурс
7. Політичний дискурс.
Важливим до розгляду ідентичності є концепт множинної або інклюзивної ідентичності, запропонований Чарльзом Тейлором. За думкою автора, розвиток ідеї ідентичності має два періоди. Перший – домодерний – визначається чіткими та жорсткими межами соціальної ідентичності суб’єкту, як того, що належить лише до однієї групи і ця належність є незмінною. Модерний період, що починається на початку ХХ століття робить можливим питання «Хто я?», та надає суб’єкту можливість самому обирати соціальні ідентичности та формувати власні інклюзивні або множинні ідентичності, не зважаючи процеси зовнішнього приписування. Право на етнічне та культурне самовизначення набуло свого підтвердження у низці міжнародних правових документів.
Множинна інклюзивна ідентичність при цьому розуміється як складний феномен, утворений неконфліктним існування суб’єкту у декількох різних соціальних ідентичностях, які дозволяють йому розширити рівень своєї соціальної інклюзії та підкреслити власну індивідуальність як ту, що встановлюється належністю до різних соціальних спільнот та унеможливлює опозиційність останніх.
За думкою Тейлора множинні ідентичності становлять загрозу інститутам влади, яким вигідно розділяти та володарювати, тому навіть в сучасних умовах зусилля будь-якого владного інституту часто спрямовані на фіксацію людей  у певній ідентичності: мовній, етнічній, релігійній, культурній. Найбільшого ризику множинні ідентичності зазнають в період гострих суспільних конфліктів. Зріст напруги загострює межі соціальних груп ідентифікації, та робить наратив ідентичності щільним. Відбувається негативна консолідація суспільства за категоріями «свій-чужий», що заперечує множинну ідентичність та також вимагає від суб’єкту визначитись у більш вузьких категоріях. Наприклад в актуальному стані українського суспільства для певних його груп українська національна ідентичність тотожна антиросійській, що призводить до ускладнення існування російськокультурних російськомовних або етнічних росіян, що вважають себе громадянами України.
	З іншогу боку, саме множинна інклюзивна ідентичність за думкою П.Д. Фролова може виступати засадою консолідації громадської думки у суспільстві: «Сформованість інклюзивної ідентичності зазвичай є важливим чинником сприяння консолідованості громадської думки. Доки представники громад, які висловлюють думки, що не поділяються іншими, ідентифікуються як «МИ», як «свої» чи принаймні «інакші», шанси збереження (вироблення) консолідованої позиції, консолідованої думки у суспільстві лишаються доволі високими. Відсутність або недостатня сформованість такої ідентичності може загрожувати розколом як громадської думки, так і суспільства».
Підходи до визначення консолідованої громадської думки як феномену індивідуальної та масової свідомості та певного різновиду дискурсивних практик. Класичні визначення громадської думки адресують цей феномен до продуктів масової свідомості. За визначенням філософського словника громадська думка визначається як спосіб існування масової свідомості, в якому проявляється ставлення (приховане або явне) різних груп людей до подій і процесів дійсного життя, що зачіпають їхні інтереси і потреби. Формування і розвиток громадської думки відбувається або цілеспрямовано, під впливом на масову свідомість політичних інститутів і соціальних установ (політичних партій, засобів масової інформації і т. д.), Або стихійно - під безпосереднім впливом життєвих обставин, конкретного досвіду і традицій. У будь-якому випадку відбувається регуляція поведінки індивіда, соціальних груп щодо прийняття рішення підтримати і відкинути ті чи інші уявлення, цінності, норми [18].
Природа існування масової свідомості вимагає виділення її індивідуального та колективного рівнів та визначення громадської думки, як тої, що існує на кожному з них. У першому випадку за П.Д. Фроловим,  суб’єкт одночасно може бути носієм декількох, іноді навіть протилежних громадських думок. На колективному рівні громадська думка що відображає актуальні потреби та інтереси спільнот одночасно сприяє категоризації цих спільнот. Артикульована громадська думка, яку підтримує певна кількість людей здатна утворювати соціальні категорії та дієві групи, які у свою чергу породжують групи ідентичності. Доцільним видається і визначення формату існування громадської думки. Громадська думка існує как певний тип суспільного дискурсу, містить оціночний компонент, співвідноситься з одним або декількома типами дискурсів у суспільстві, межує з іншими громадськими думками, та формує певні соціальні настанови у людей, що її поділяють. В ситуації конфлікту громадська думка наслідує конфліктному стану суспільства, та  стає одним з індикаторів належності суб’єкту до певної групи, що може призвести до зростання конфліктності ідентичності. Так наприклад в ситуації анексованого Криму, існує щонайменше дві точки зору щодо того, хто є «справжній» кримський татарин. За першою з них – це людина яка виїхала за межі Криму та таким чином рятує свій концепт етнополітичної ідентичності кримського татарина. За другою версією – це людина, що попри все залишилася на рідній землі в Криму, а в переїзді вбачає зраду. Існуючи одночасно, обидві точки зору ускладнюють можливість суб’єкту уникнути протиріч у дієвій підтримці власної ідентичності. 
Типологія ідентичностей як методологічна засада дослідження консолідованої громадської думки. Одним з важливих припущень роботи є те, що множинна інклюзивна соціальна ідентичність підвищує на індивідуальному рівні здатність до формування солідарності за другим по Е. Дюркгейму, органічним механізмом. Переживання інклюзивної соціальної ідентичності як належності одразу до декількох соціальних спільнот розширює соціальний потенціал людини та дозволяє виробляти певні соціальні домовленості як основу до солідарності. Оскільки соціальні ідентичності одночасно є платформами до вироблення солідарного знання щодо самих себе, то ми вважаємо за доцільне розглянути змістовні відмінності у поняттях етнічної, культурної, національної та регіональної ідентичностей суб єкту як тих, що здатні породжувати складні інклюзивні ідентичності позбавлені внутрішнього конфлікту. Зазвичай у суспільстві такі ідентичності розглядаються як рівно порядкові, або взаємовиключні.
Етнічна ідентичність. Етнічна ідентичність визначається як суб'єктивно пережита і декларована людиною приналежність до певної етнічної групи (етносу). Більшість сучасних учених все ж сходяться у визначенні етносу як пострелігійному типу організації спільнот [4], [5], (Frederick Cooper, 2000, E. Gellner, 1983), ідейно й історично передує національному. На відміну від більш ранньої, релігійної форми організації, етнічні спільноти демонструють, на думку R. Brubaker, доцентрові тенденції, пов'язані з об'єднанням в «вузьких» категоріях рідної мови, локальної території проживання, традиційних практик, стандартів поведінки, етнічної історії, міфу про походження і виділенням в якості окремої, яка усвідомлює себе спільності [6].
У публічному дискурсі все ще найбільш частим є Примордіалістська уявлення про етнос як реальній групі, пов'язаної давністю історичного походження, біологічним самовідтворенням, загальним культурним профілем (національний характер, культурний тип, національний дух, розширений фенотип і інш.), Загальним і давно існуючим полем комунікації, стійкими культурними змістами. Ідентичність продиктована фактом спадкування, що не вибирається, втілена в характері й поведінці людини.
Питання щодо ідентичністі як «даності» або «конструйованості» протягом XX століття залишався не науковим, а політичним, надовго розділивши радянську і нерадянським наукову думку. Ідеї конструктивізму з великим запізненням і трудом проросли в наукових роботах пострадянських вчених вже на початку 90-х років. Ще більш інертним у російськомовному просторі виявився публічний дискурс про ідентичність. Концепція примордіалізму у своїй соціобілогіческой інтерпретації зробила істотний вплив на радянську і частково пострадянську гуманітарну традицію. Пов'язано це зі значимістю категорії етнічної ідентичності в масштабах СРСР, де практика реєстрації етнічності і подальшого життя під знаком цієї категорії багато в чому закріпили етнічність як одну з провідних ідентичностей особистості [7]. Сьогодні прімордіалізм піддається критиці за такими основними положеннями:
1. Велика кількість фактів і доводів вказують на те, що етнос є не онтологічною категорією, а уявною конструкцією, що створюється в момент мислення про неї, post hoc помилкою узагальнення виявляються сьогодні - і зараз - етнічних ознак (E. Gellner, В. Тишков, F. Bart). Один з таких доводів - відсутність загального і однозначного набору критеріїв визначення етносу. Спільності, звані етносами, можуть існувати, не маючи загальної території, мови, сукупності фенотипічних ознак, довгої історії спільного існування, загального віросповідання. Іншими словами, підстава етносу може бути довільним, а історія розвитку являє собою гетерохронний процес формування додаткових об'єднують категорій.
2. Природа етнічної, національної, іншої соціальної ідентичності більшою мірою пов'язана з принципами соціальної організації, а не культурної спільності, іншими словами, форма важливіша за зміст [8]. Для визначення ідентичності значення має межа етносу чи нації, межа, за якою смисли вже не належать простору «свого». Кордон і визначають її змісту важливіше самого культурної своєрідності. Стійке прагнення проводити кордону, породжувати відмінності і розділяти є основою існування сучасних соціальних груп і пов'язаних з ними ідентичностей. Таким чином, і група, і соціальна ідентичність існують до тих пір, поки відмінності між ними і групами ззовні відчутні і переживаються в етнічному кордоні. Остання, в силу такої специфіки, може бути досить рухливою, що суперечить теорії стабільності та сталості культурних смислів премордіальної етнічної ідентичності.
Зазначена критика належить уже прихильникам инструменталистского і конструктивістського підходів, де і група, і порядок ідентифікації, що нею задається і визначаються як феномен не історичного розвитку, але суб'єктивного вибору і політичних цілей. «Будучи питанням свідомості (ідентифікації), членство в групі залежить від припису та самопредписуваннь. Тільки після того, як індивіди поділяють уявлення про те, що є етнічна група, або ж вони укладені в рамки цих уявлень зовнішніми обставинами, вони діють на основі цих уявлень, а етнічність знаходить організаційні та інституційні відмінності »[3: с. 106]. Не менш важливою, на думку ряду вчених (Ж Кадіо, П. Брас), є і інструментальна політична потреба у виникненні етнічної ідентичності як значимого інструменту політичної мобілізації, в той момент, коли класові і суспільні відмінності ускладнюють процес концентрації та впорядкування влади [9]. У свою чергу, етнічний принцип соціальної організації дозволяв слідувати відомій формулі «розділяй і володарюй!» І вже в радянський період дозволяв перетворювати «народи» в суб'єкти покарання і відкидання. Як і у випадку з нацією, етнос також багато в чому бачиться прихильниками конструктивістській та інструментальної наукових шкіл як продукт географічної карти, переписи і музею.
Варто відзначити, що інструментальна парадигма пояснення етнічної ідентичності актуальна в сучасних процесах «етнізаціі» соціальних груп різного походження. З того моменту, як категорія етносу в міжнародному праві забезпечена особливими можливостями, вона стає привабливою метою для побудови неоетніческіх груп (відомі випадки Liga Nord, публічні позиції ряду мусульманських громад у країнах Західної Європи).
Тим не менш, відмова від визнання культурно-специфічного змісту, що лежить в основі відмінностей між етнічними спільнотами, збіднює конструктивізм як пояснювальну парадигму внутрішньоетнічних процесів і природи етнічної ідентичності.
Дискусійне питання генезису етнічності не скасовує факту її присутності в суспільно-політичних процесах і закріплення за нею змістовних характеристик. Одне з часто цитованих в сучасному західноєвропейському демократичному дискурсі визначення етнічності ми зустрічаємо у G. Schoplin: «Етнічність звернена до групи, яка визначає себе як спільнота солідарності та ідентичності, що має уявлення про спільне минуле і спільне майбутнє, що розділяє загальну систему смислів, символічних і міфічних маркерів. Етнічні спільноти відокремлюють себе від інших груп за допомогою безлічі інструментів, серед яких мова, територія та релігія найбільш значущі, але не завжди достатні »[10]. Таким чином, можемо відзначити такі особливості етнічної ідентичності:
1. Переживанню етнічної ідентичності частіше властивий природний прімордіалізм, коли свідомому вибору приналежності передує або над ним тяжіє знання про зумовленість етнічності, за народженням, ідентичність не тільки переживається як дана, але і вимагає відповідної поведінки.
2. Етнічна ідентичність завжди продукт певного поля комунікації, яке створює група, проводячи власні кордони. Межі етнічної ідентичності формуються через процедури включення і виключення, створення категорій, останні задаються контекстом порівняння групи з іншими групами.
3. Етнічна ідентичність в полікультурних регіонах має більше шансів переживатися як ідентичність членства, ніж ідентичність категорії, оскільки видимість інших етнічних груп задає досить чіткі межі своєї групи, яка переживається як більш цілісна, реалістична, значима. У полікультурних регіонах етнічна ідентичність стає об'єктом обмінних соціальних процесів повсякденності, а тому необхідно актуалізується, стає особистісно значущою навіть у людей, які раніше її не виявляли. (Іншими словами, якщо хтось у полікультурному суспільстві поводиться з позиції представника етносу і заявляє себе в спілкуванні як носій етнічних характеристик, то його співрозмовника і партнеру комфортніше і природніше виступати від імені своєї етнічної приналежності. Таким чином представники різних етнічних груп в полікультурному суспільстві легше і природніше вступають у взаємодію як в обмін етнічними знаками. Відсутність останніх в однієї зі сторін соціального обміну переживається нею як загроза іншого боку, викликає почуття тривоги).
4. Етнічна ідентичність існує на явному рівні, як свідоме прийняття етнічних значень і смислів, так і на неусвідомлюваному рівні, через безумовне прийняття етнічних смислів і цінностей. В останньому випадку суб'єкт етнічної приналежності «сліпий» до проявів своєї етнічної ідентичності. Частим прикладом тому є визначення власних етнічних цінностей як глобальних або універсальних, та власної поведінки як єдино правильної і можливої. (G. Schoplin, E. W. Said).
5. Психологічні особливості переживання етнічної ідентичності респондентами - на відміну від релігійної чи національної ідентичності, етнічна ідентичність звернена до колективної історичної пам'яті, більш предметно - до тих подій, що об'єднували етнос спільним болем або загальної гордістю («Chosen trauma, the political ideology of entitlement and violence ». Vamık D. Volkan, 2004). Категорія минулого, історії, міфу - ціннісно значимий фактор етнічної приналежності, дискурс про етнічної ідентичності фундований минулим.
Національна ідентичність. Важливим для цілей дослідження у визначенні національної ідентичності є її своєрідність і якісна відмінність від етнічної ідентичності і, обговорюваної нами далі, культурної ідентичності. Ми спираємося на консенсусне в сучасних соціальних науках положення про націю як модерне соціальне утворення, сформоване на базі більш ранніх форм соціальної організації, таких як етнос, релігійна громада. Традиційним також є поділ на етнічні нації (основою яких є спільнота, що попередньо усвідомлювала себе як етнос і перейшла в новий, модерний спосіб існування, реалізувавши себе як політичний проект, забезпечений правовою та економічної базою), і політичні нації (основою яких є поліетнічна держава, яка виникла раніше, ніж консолідувалася сама етнокультурна спільність). Нації відрізняються сформованою самосвідомістю, політичною волею, іншим, економіко-політичним типом зв'язків, співвіднесенням себе з певним державою, а значить з прийняттям її меж, території, суверенітету, громадянства як соціального і правового інституту [11]. Все згадане вище припускає, що нація, на відміну від етносу, більшою мірою проект, ніж міф. А тому, нація як проект передбачає механізми входження в проект, якість участі в ньому, наявність у проекті цілей і пов'язаних з ними інтересів і очікувань учасників.
Користуючись таким визначенням нації, в аналізі матеріалів дослідження стало можливим виділити особливий тип переживання ідентичності, який ми можемо визначити як національна ідентичність і відповідно дати йому функціональне тлумачення. Зокрема, можна виділити наступні відмітні особливості національної ідентичності:
	1) Надетнічний характер національної ідентичності. У досвіді та уявленнях респондентів національна ідентичність в залежності від типу нації може збігатися або не збігатися з етнічною приналежністю людини, але його здатність розділяти етнос і політичну націю як окремих груп приналежності вказує на можливість одночасного, нехай і іноді конфліктного співіснування обох ідентичностей в системі самовизначення.
	2) Декларування та велика усвідомленість національної ідентичності. Полягає в здатності респондента легко назвати і пояснити свою національну ідентичність. Національна ідентичність, на відміну від етнічної, співвідноситься з низкою узгоджених і декларованих цінностей, ідей, принципів, багато в чому присутніх в актуальних дискурсах про націю, реалізованих в публічній сфері.
	3) Політична природа національної ідентичності. Виражена в тому, що про національну ідентичність респондент здатний міркувати в термінах індивідуальних і групових інтересів (наприклад, особистих інтересів та інтересів етнічної групи приналежності, інтересів всієї нації). Інтереси респондента співвідносяться з вектором розвитку та існування нації.
	4) Особливості проведення кордонів ідентичності. Нація, як більшою мірою ідеолого-політичний проект, фіксується  легітимними дискурсами, що визначають ознаки нації, її структурні елементи. Виходячи з цього, проведення кордонів між «Ми» і «Вони», у разі нації, є очевидним і передбачуваним, менш динамічним, ніж у разі проведення кордонів між різними етнічними і етнокультурними групами.
	Особливий зв'язок національної ідентичності з мовою. Розвиток мов як національних атрибутів - один з основних етапів утворення нації. Мова створює обмежений комунікативний простір, що володіє загальним обсягом значимої інформації, загальним знанням і тим самим інтегрує спільноту. У свою чергу мовне співтовариство володіє чіткими межами, за якими легко встановлювати національну ідентичність. Саме тому більшість сучасних націй активно інвестували в розвиток національних мов, породивши стійкий наратив про зв'язок національної ідентичності та мови, про значущість мови як фактора національної ідентичності.
	Культурна ідентічність. Культурну ідентичність складно обмежувати та виділяти, оскільки культура, на відміну від нації та етносу, не утворює обчислюваної територіально обмеженої групи, а відповідно, не існує як реальна обмежена спільність. Більше того, прояви культурної поведінки не завжди свідомі і не завжди є продуктом наукової та соціальної рефлексії. Культура скоріше є змістом, що наповнює різні рівні соціальної організації, а тому прийнято говорити про культуру на рівні етносу, на рівні лингвокультурной чи релігійної спільності, на рівні більш загальних і абстрактних ціннісних універсалій суспільства.
	Найбільш зрозумілою і видимої є етнічна культура - традиційний об'єкт дослідження соціальних наук. Етнічна культура існує як процес і результат впливу всіх індикаторів, за допомогою яких етнічна спільнота відокремлює себе від інших (набір цих індикаторів може бути різним і включати мову, релігію, унікальні культурні практики, системи заборон і ритуалів, об'єднуючий подієвий наратив). У даному випадку культурна ідентичність людини є розширеним синонімом його етнічної ідентичності, маючи на увазі також надетнічні культурні фактори, які впливають на підтримку етнічної ідентичності, етнізуються, але унікально етнічними не є.
	Проте культурна ідентичність може переживатися як надетнічна і наднаціональна категорія. У такому випадку людина може одночасно говорити і про етнічну, і про національну, і про культурної приналежність в термінах різної ідентичності (в сучасному українському дискурсі ідентичності зустрічаються «російськокультурний українець», «російськомовний українець», «українокультурний росіянин»). Основою культури як надетнічної і наднаціональної категорії довгий час виступали релігія, цінності та мова. Проте на даний час всі три категорії прагнуть до націоналізації, що ускладнює збереження автономної культурної ідентичності таким чином, що вона існує тільки там, де проект нації виключає або опозиційний до певних змістів індивідуального культурного досвіду. На думку низки вчених, сучасні релігійні інститути також тяжіють до націоналізації і етнізаціі, виходячи за межі звичних релігійних практик [12]. Так, наприклад, православне християнство як категорія ідентифікації тяжіє до національного самовизначення (істотною і значущою для православних християн є приналежність до певного «національного» патріархату), процеси націоналізації, на думку ряду сучасників, характерні і для ісламу в країнах Близького Сходу. У країнах західної Європи, визначення «мусульманин» нерефлексівного трактується ззовні як псевдоетнічна або псевдонаціональна ідентичність, пов'язана зі стереотипним образом мігранта-чужака, що має ряд видимих зовнішніх відмінностей, специфічні політичні та соціальні вимоги. У медійному дискурсі ідентичність «мусульманин» частіше порівнюється або протиставляється національним, але не релігійним спільнотам Європи.
	Особливої уваги заслуговує зв'язок культури, ідентичності та мови, існуючі на рівні індивіда і соціальної групи. За влучним висловом К. Фосслера, «мова є медіум культури», оскільки наше світорозуміння засноване на наділення навколишніх об'єктів значеннями і смислами. Смисли, на відміну від значень, що не перекладаються на мови, а створюють особливу мовну картину світу (Л. Вітгенштейн) чи реальність культури, передану засобами мови. Починаючи з засновника філософії мови, В. Фон Гумбольдта, в мовознавстві прийнято виділяти два аспекти мови: універсально-об'єктивний, пов'язаний універсальним знанням, перекладним на інші мови, і суб'єктивно-національний (ідеоетніческій) відображає специфічне знання культури. Ідеоетнічний простір мови зберігає і фіксує досвід культури і є інструментом її передачі по вертикалі (на межпоколенного рівні) і по горизонталі (через людей, що утворюють лінгвокультурну спільність, мережу освітніх і культурних установ, що забезпечують підтримку мови і культури, лінгвокультурний продукт). У свою чергу, ідентичність людини має дискурсивну природу, а тому приєднання людини до досвіду культури, оволодіння її смислами і здатністю себе в них виражати також відбувається в мові і через мову. Сам по собі мова ідентичності не утворює, але відсилає до культури, вираженої за допомогою неї.
«Мови суть більш масштабна реальність, ніж політичні та історичні цілісності, які ми називаємо націями» говорив у своїй Нобелівській промові відомий латиноамериканський літературознавець О. Пас, вказуючи на більш універсальний характер мовної реальності в порівнянні з етнічною чи національною. Тим не менш, саме національні проекти послужили інтенсивному розвитку та інституціоналізації мов, тим самим тісно зв'язавши майбутнє культурної та національної ідентичностей. І тут важливо розрізняти мову як спосіб приєднання до нації і мову як спосіб приєднання до культури. У першому випадку, мова є символом і практикою, що породжує видимий, обмежений, а значить захищений комунікативний простір нації. У другому випадку мова виступає провідником до резервуару культурних та індивідуальних смислів, способів найбільш вдалого самовираження людини. Культурна ідентичність, не збігається, а існуюча нарівні з національною та етнічної ідентичностями, характерна для жителів «перехідних держав». Серед останніх ситуація неспівпадання мов культурної та національної ідентичності, довгі роки радянського асиметричного білінгвізму ускладнюють і роблять проблемним вибір неконфліктній соціальної ідентичності на рівні індивіда і на рівні групи. Приклади цьому можна зустріти в сучасній Україні. Говорячи переважно російською мовою, людина може переживати виражену ідентичність з українською мовною культурою, вбачаючи в ній шанс збереження національної ідентичності, культури як такої. Зворотні ситуації також можливі. Складна організація незбіжних культурної та національної, культурної та етнічної ідентичностей створює поле напруги в самоідентифікації на груповому та індивідуальному рівні, коли будь-яке «вузьке» визначення національної категорії «українець» викликає зростання конфліктної напруги.
Найбільш абстрактним можна назвати рівень ціннісних універсалій культури, або рівень «виміряної культури», «виміряної культурної ідентичності». Він не даний суб єкту в досвіді, оскільки є накопиченим результатом множинних міжкультурних досліджень і порівнянь. На цьому рівні культура визначається через комплекс рис, а саме - стійких відносин людини до самої себе, інших людей, навколишнього світу, виходячи з яких можна судити про цінності суспільства. Вивчення цих відносин, їх вимір і множинне порівняння дозволило виділити ряд культурних размерностей (дихотомій), які притаманні одним людським співтовариствам і не характерні для інших, незалежно від близькості чи віддаленості цих співтовариств один від одного, релігійних уподобань та історичного розвитку (при цьому кожна з культурних размерностей допускає варіації на рівні окремих народів чи спільнот; так, наприклад, колективізм в Східній Азії відрізняється від колективізму в культурах Середземномор'я, застосування відразу декількох размерностей до аналізу культури вловлює ці нюанси).
Існуюча сьогодні система культурних размерностей є багатовимірною шкалою, в якій будь-яка - національна, етнічна - група може бути визначена відносно до всіх інших, отримує свій культурний профіль. Ідентичність людини певної культури в цьому підході визначається як відповідність його моделі поведінки, цінностей і установок культурному профілю. Подібні по культурним размерностям спільності легше включаються в діалоговий процес, мають більше можливостей для утворення спільного поля смислів, у тому числі політичних [16].
Таким чином, виходячи з розглянутого вище, культурна ідентичність визначається нами як:
	1. Абстрактна категорія, приналежність до певних ціннісних і смислових конструктів (релігія, мова, нормативний тип знання, стійкі практики повсякденності, сукупність об'єктів матеріальної і духовної культури), але не до реальної групі ідентифікації.
	2. Менш усвідомлювана, ніж етнічна чи національна ідентичність, не є продуктом свідомого конструювання, не має виражених кордонів, може об'єднувати людей, що належать до етнічно різних ідентічностних груп.
	3. Актуалізується і стає видимою і значущою для людини в ситуації проживання поза країною-джерела культурної ідентичності. Здатна до автономного розвитку та ретрансляції за рахунок створення локального культурного продукту, вдосконалення локальних культурних практик.
	Дискурс культурної ідентичності двохмірний. Явний рівень представлений усвідомлювати і розуміти суб'єктом культурною ідентичністю, прихований - тими культурними диспозиціями і цінностями, які визначають, як саме людина оповідає про культурної ідентичності.
	Регіональна ідентичність. Сучасна полеміка про регіональну ідентичність  цікава тим, що поняття «регіон» не має однозначного тлумачення в соціально-політичному дискурсі і відноситься як до наддержавного, так і внутрішньодержавному рівню територіальної та соціальної організації.
	У  випадку України йдеться про регіони всередині держав, що мають певні територіальні межі, і тому основна увага зосереджена на розгляді регіону як соціального явища.
	Основними складовими елементами регіону як соціального феномена, на думку Ansi Paasi, є: 1) уявлення про території і кордони регіону, 2) інтерпретація регіону в символах і сенсах, що визначають його відособленість, 3) наявність власних інститутів, консолідуючих співтовариство, 4) наявність колективної регіонального свідомості [14: з 121]. Другий і третій елементи становлять найбільший інтерес, оскільки пов'язані з двома вимірами регіональної ідентичності - власної регіональної ідентичністю жителів (regional identity), і ідентичністю регіону (identity image of the region) як якогось соціального простору, продукту соціальних очікувань людей, що його населяють.
	Регіональна ідентичність одночасно переживається людиною як приналежність і до образу або ідеї регіонального співтовариства (як спільноти, об'єднаної спільними очікуваннями і цілями), і до образу регіону як простору смислів (історичних, природних, соціальних). Виділення двох вимірів регіональної ідентичності принципово, оскільки вони не завжди узгоджені між собою. Так, наприклад, суб'єктивний образ регіонального співтовариства може виключати певні соціальні (етнічні, релігійні) групи, в той час як образ регіону ідентичності містить їх на рівні символічного присутності, яка оцінюється позитивно (наприклад, для проросійських мешканців Криму кримські татари не є кримчанами, але кримськотатарська кухня є частиною ідентичності регіону Крим) Регіональна ідентичність визначається наступним набором загальних характеристик:
	1. Більшою мірою є ідентичністю членства, переживається як актуальна і центральна в структурі соціальної ідентичності людини.
	2. Має характер замісної або компенсує етнічну, рідше національну ідентичність, спрямована на гомогенізацію групи ідентичності.
	3. Регіональна ідентичність більшою мірою переживається як закрита категорія, з вираженими межами групи (іншими словами, стати кримчанином і аландцем складно, і факт постійного проживання на території автономій не завжди забезпечує прийняття людиною регіональної ідентичності і входження в специфічний тип відносин всередині регіону).
	Розглянуті вище етнічна, національна, культурна та регіональна ідентичності представлені нами не тільки як основні аналітичні категорії дослідження ідентичності, але і як методологічний інструментарій дозволяє отримувати компетентну достовірну інформацію про рівні ідентифікації «свій» - «чужий» - «інший (інший) »і розробляти, на цій основі стратегії консолідації суспільної думки. Представлена нами далі емпірична частина дослідження показує, наскільки виражені дані ідентичності у представників різних груп дослідження, які механізми на рівні групи забезпечують їх ретрансляцію, які основні дискурси задають існування і змістовне наповнення ідентичностей, яким чином дискурс ідентичності включений в єдине поле політики регіону, перешкоджає або сприяє сталому розвитку регіону.
	Функціональна модель ідентичності як чинника консолідації громадської думки. У якості засади для дослідження ми пропонуємо наступну модель ідентичності як чинника консолідації громадської думки.
	Виходячі з трикомпонентної структури соціальної ідентичності, як тої, що включає когнітивний компонент -  певне знання про группу ідентичності , емоційний -  відношення до соціальної групи належності та поведінку ідентичності, що фіксує перші два компоненти, ми пропонуємо розглянути когнітивний компонент ідентичності як той, що переважно конструююється завдяки актуальним дискурсам ідентичності та соціальному знанню про неї. А саме описує соціальну групу та критерії належності до неї .
	Ідентифікуючись з соціальною групою суб єкт співвідносить себе з дискурсами ідентичності та визначає наскільки вони тотожні його власним відчуттям належності до групи та породжує особистісні  наративи ідентичності – регіональної, етнічної, національної тощо.
	На наш погляд громадська думка у форматі дискурсивної практики масової свідомості влпиває у першу чергу на актуальні дискурси ідентичності, її когнітивний рівень, окреслюючи межі та конструкти соціальної ідентичності, що є прийнятними тут та зараз. Це в свою чергу впливає на поведінку ідентичності, яка закріплюючись підсилює та консолдідує громадську думку. Наприклад визначення того, що означає бути громадянином України сьогодні та ще рік тому істотно відрізняються та набувають на рівні масової свідомості більшої предметності, що супроводжується переліком настанов (наприклад, така настанова – «бути громадянином України  -  означає не підтримувати економіку країни-агресора», вже є артикульованою в суспільстві та навіть закріпленою у текстах листівок, що поширюються на вулицях українських міст). Останні приводять до дій, за якими суспільство оцінює прояв консолідації  суб єктів в ідентичності
	З іншогу боку, залучення суб’єктів до соціальної ідентичності як ідентичності членства провокує діалог спільноти та сприяє її консолідації й подальшому виробленню змістів та дискурсивних практик ідентичності. І тут цікавими виявляються маргиналізовані позиції, що вступають у конфлікт з груповою консолідацією, щодо змісту соціальної ідентичності (наприклад, в анкетах дослідження ідентичності, які ми збирали від мешканців зони АТО, ми зустрічали відповіді «я вукраїнець, але тієї України, що була до Майдану»).
	Таким чином, зв язок між процесом консолідації громадської думки та процессом підтримки індивідом соціальної ідентичності не є лінійним, а скоріше нагадує дію сполучних сосудів, кожен з яких може стати чинником проб лематизації іншого.
	Так суспільству на гострій фазі конфлікту природньо притаманна жорстка консолідація механічного типу за Е. Дюркгеймом в баченні певних ідентичностей. Вона сприяє зростанню  внутрішньої конфліктності соціальних ідентичностей та становить певний ризик для множинної ідентичності.
	З іншого боку легітимація множинної інклюзивної ідентичності у суспільстві сприяє механізмам консолідації органічного типу, оскільки процедура внутрішнього узгодження складної ідентичності дозволяє суб’єкту  розвивати репертуар та досвід діалогових практик ідентичностей зовні, відчувати належність до різних соціальних групп та ставати суб’єктом діалогу між ними, вибудовуючи солідарність на рівні суспільних домовленостей та правил.
Підсумовуючи викадене вище, зазначимо таке. Формування консолідованої громадської думки неможливе без дослідження такого важливого чинника суспільних спільнот, як їх ідентичність, оскільки практики ідентичності в суспільстві впливають на стратегії консолідації та визначають її тип – механічний чи  органічний. Типологія ідентичностей, представлена в тексті, дозволяє виявити їх методологічні можливості як чинників формування консолідованої громадської думки. А саме їх змістовну здатність утворювати множинні інклюзивні комплекси, що дозволяють носіям таких ідентичностей виступати агентами солідаризації суспільства. 	Зв'язок  між процесом консолідації громадської думки та процессом соціальної ідентичності суб’єкта  не є лінійним, а скоріше нагадує дію сполучних сосудів, кожен з яких може стати чинником проб лематизації іншого. Так суспільству на гострій фазі конфлікту природньо притаманна жорстка консолідація механічного типу за Е. Дюркгеймом в баченні певних ідентичностей. Вона сприяє зростанню  внутрішньої конфліктності соціальних ідентичностей та становить певний ризик для множинної ідентичності. З іншого боку легітимація множинної інклюзивної ідентичності у суспільстві сприяє механізмам консолідації органічного типу, оскільки процедура внутрішнього узгодження складної ідентичності дозволяє суб’єкту  розвивати репертуар та досвід діалогових практик ідентичностей зовні, відчувати належність до різних соціальних групп та ставати суб’єктом діалогу між ними, вибудовуючи солідарність на рівні суспільних домовленостей та правил.
Довіра як чинник формування консолідованої громадської думки (Бондаревська І.О.)
Формування консолідованої громадської думки, на наш погляд, неможливо без певного рівня довіри між членами інгрупи і аутгрупи. Так, П.Д. Фролов [...] наголошує на необхідності враховувати особливості емоційного компонента відносин між представниками різних спільнот для визначення рівня консолідації громадської думки. В першу чергу слід звернути увагу на ступінь довіри, емпатії і взаєморозуміння між тими, хто дотримується різних поглядів. Відсутність довіри, негативний емоційне сприйняття можуть зруйнувати ті цінності і смисли, які об'єднували суспільство [...].
Коли представники різних соціальних груп, що мають різні думки, навіть при наявності загальних цінностей, виявляють несумісні стилі міжособистісної взаємодії, правила взаємодії, що суперечать прийнятим в іншій групі, напруження негативних емоцій призводить до руйнування довіри і, як наслідок, відмінностей в розумінні раніше загальних цінностей.
В.В. Кривопусков вважає фактор довіри важливим соціально-психологічним чинником консолідації. Довіра відзеркалює характер і тенденції розвитку суспільства, рівень його солідарності та конфліктності, тип відносин між суб'єктами соціальної взаємодії, є категорією динамічною, змінюється відповідно до домінуючими тенденціями суспільного розвитку. Довіра є ключовою умовою соціальної злагоди. визначає динаміку розвитку основних соціальних процесів, цілісність суспільства. його здатність долати складнощі і досягати мети. Від нестачі довіри страждають як окремі люди, так і суспільство в цілому. 
 При цьому принципово важливо, щоб довіра пронизувала всі рівні соціальної взаємодії - від міжособистісного до безособистісного, що і визначає потребу багаторівневого підходу до вивчення феномену довіри, в рамках якого довіра виступає в трьох основних вимірах: міжособистісному. міжгруповому та інституційному. Міжгрупова довіра - цінність групового порядку, що дозволяє ефективно здійснювати міжгрупову взаємодію, досягати спільних групових цілей і зміцнювати суспільство. Інституційна довіра - цінність надіндивідуальної порядку. що дозволяє ефективно здійснювати інтеракції на інституціональному рівні на основі єдиної ціннісно - нормативної системи і формувати суспільство як якесь стабільне ціле [32]
Критерії вимірювання довіри залежно від вимірюваного рівня поділяються на мікро-. мезо-, та макрокрітеріі. Так, критерії на мікрорівні містять в собі показники характеру міжособистісних відносин у суспільстві (довіра до людей взагалі, довіра до близьких і рідних,  друзів та колег), що відсилає нас до вивчення сімейних, дружніх, професійних та інших структур та відносин у їх комунікативному розрізі.
На мезорівні (груповому) довіру можна виміряти за допомогою дослідження міжгрупового взаємодії, і особливе значення тут має характер межпоколінських, міжетнічних, колегіальних, міжорганізаційних відносин.
На макрорівні довіра виступає в ролі соціальної довіри, і її основними критеріями є оцінка населенням того, наскільки конкретні соціальні структури та інститути відповідають у своїй діяльності функціональним, нормативним і ціннісним імперативам. Тут особлива увага приділяється вимірюванню ставлення населення до органів влади і основним соціальним інститутам - судовому, правовому, освіти, армії і т.д.
В якості важливого показника рівня довіри в суспільстві може служити рівень соціальної напруженості, конфліктності в суспільстві, відображає характер консолідації міжгрупових відносин та інституційних зв'язків[32].
Розглянемо більш докладно феномен довіри на прикладі міжетнічних економічних відносин, оскільки етнічна ідентичність, як правило, є однією з базових соціальних ідентичностей особистості, а економічні відносини виступають одним з основних індикаторів довіри / недовіри. Соціально-політичні зміни неминуче позначаються на міжетнічних економічних відносинах. У свою чергу міжетнічна напруженість не може не вплинути на довіру / недовіру у сфері бізнесу.
Важливо виділити наступні рівні, на яких проявляється міжетнічна економічна довіра: міжособистісний рівень, рівень взаємодії в організаціях, між організаціями, міжрегіональний та міждержавний. Представники різних етнічних груп, як правило, схильні проявляти інгруповий фаворитизм на всіх рівнях міжетнічної економічної довіри.
R.C. Mayer, J.H. Davis, F.D. Schoorman [10] визначають довіру як готовність однієї сторони до вразливості від дій іншої сторони на підставі очікування того, що інша сторона здійснить важливу для того, хто довіряє дію, не залежно  від його/її можливості проконтролювати цю дію.  
C. Castelfranchi, R. Falcone [3] виділяють обґрунтовану і безумовну довіру. Обґрунтована довіра пов’язана з раціональним міркуванням, у той час як беззастережна довіра є емоційною та автоматичною. При обґрунтованій довірі індивіди вирішують довіряти іншій людині на основі наступних чотирьох аспектів: 1) загальні цілі у того, хто довіряє і того, кому довіряють, 2) залежність того, хто довіряє від того, кому довіряють, 3) сприйняття того, кому довіряють як компетентного і нешкідливого, 4) існування зовнішніх умов, які сприяють або перешкоджають досягненню мети. 
Безумовна довіра є автоматичною, ненавмисною, несвідомою реакцією на стимул. Якщо поведінка довіри закріпилася за певних обставин, схожі обставини будуть слугувати стимулом для довіри в майбутньому [12].
Загальна соціальна ідентичність того, хто довіряє і того, кому довіряють може слугувати стимулом, що активізує соціальні норми, практики і, як наслідок, довіру. Довіра особливо підвищується, коли стимул активізує такі загальні ідентичності як сім'я, країна народження [11].      
F. Fukuyama [5] розглядав довіру як культурну основу благополуччя, оскільки рівень довіри в суспільстві визначає характер економічних інститутів і проведення угод.
W.F. van Raaij [16] також відзначає важливість довіри для розвитку економіки. Необхідно, щоб споживачі довіряли уряду і приватним інститутам, щоб інститути довіряли один одному і уряду. У разі недовіри укладається менша кількість угод або вони взагалі не укладаються, застосовується більше юридичних пересторог, які призводять до підвищення вартості та уповільнення угод, знижується ефективність.
З точки зору W.F. van Raaij [16] можна виділити країни з високою довірою і країни з низькою довірою. Для країн з високою довірою характерним є високий рівень спонтанної комунікації. Індивіди у цих країнах здатні будувати міцні стосунки за межами сім'ї. У таких країнах створюються великі корпорації сучасного суспільства. Серед людей у країнах з низькою довірою відсутня схильність довіряти кому-небудь за межами сім'ї або клану. У таких країнах простежується тенденція створювати маленькі сімейні фірми. Традиційно, такі регіони як Китай і південна Італія є країнами з низькою довірою, в той час як Японія, Німеччина та США є країнами з високим рівнем довіри.
У контексті взаємодії з фінансовими інститутами W.F. van Raaij [16] визначає довіру як переконання в тому, що банк, страхова компанія або інший фінансовий інститут буде діяти у відповідності з інтересами споживача, не буде зловживати недоліком інформації у споживачів і не буде слідувати власним інтересам. Довіра особливо необхідна, коли якість фінансових продуктів та послуг неможливо повністю оцінити перед покупкою. Так, наприклад, у довірі до страхових компаній W.F. van Raaij [16] виділяє наступні детермінанти: компетентність (продукт, маркетинг, знання клієнта, чесність), надійність (доброзичливість, прозорість, узгодженість цінностей) і стабільність (розмір, сила).
Для продуктивного функціонування економіки держави важливим чинником є ефективна робота системи оподаткування. E. Kirchler і його колеги провели ряд досліджень, які показали важливість довіри для послуху платників податків. Ними була запропонована модель «слизького схилу», яка пояснює податкову поведінку[7]. Дана модель складається з двох компонентів: сприймаючої сили органів влади (наприклад, податковий аудит) та довіри до органів влади.
E. Kirchler, E. Hoelzl, I. Wahl [7] визначають довіру як думку індивідів і соціальних груп про те, що податкова влада діє відповідно до загального блага. Сила органів влади визначається як сприймаюча здатність органів влади виявити податкові порушення і покарати. Відповідно до моделі «слизького схилу» податковий послух досягає максимуму або при максимальній довірі або при максимальній силі податкової влади, а також при максимальних показниках як довіри, так і сили податкової влади. Відповідно, податковий послух знижується до мінімуму при поєднанні мінімальної довіри з мінімальною силою податкової влади.
Зупиняючись більш детально на довірі, E.Kirchler, E.Hofmann, K.Gangl [8] відзначають, що платники податків довіряють владі, якщо сприймають ставлення влади до них як шанобливе, і, відповідно, якщо стосунки між платниками податків і владою є взаємно поважливі. Крім поваги, центральне значення для довіри має справедливість влади.  
B.Rothstein [14] також підкреслює важливість справедливості між платниками податків і між владою. Справедливість викликає довіру як до суспільства, так і до влади. Платники податків, які довіряють владі, дотримуються своїх зобов’язань, не дивлячись на спокусу максимізувати свій власний прибуток у збиток громадського.
Також у вивченні довіри в контексті податкового послуху виділяють прозорість дій влади, розуміння податкового законодавства, ставлення платників податків до держави і мотивацію слідувати оподаткуванню.
E. Kirchler, E. Hofmann, K. Gangl [8] обґрунтовують розвиток довіри в якості альтернативного заходу підвищення податкового послуху. Загальноприйнятою практикою є примушувати громадян підкорятися закону і платити податки за допомогою жорстких заходів (штрафи та аудити). Такий примус є сам по собі дорогим і викликає недовіру між владою і громадянами. Таким чином, з економічної та соціальної точки зору, альтернативні заходи, до яких відноситься розвиток довіри, є більш доцільними (довіра до влади, що ґрунтується  на справедливості влади, прийнятних податкових нормах, позитивному ставленні платників податків до податків, прозорості податкового законодавства).
E. Kirchler, E. Hofmann, K. Gangl [8] пояснюють вплив влади та довіри на податкову поведінку через розгляд динаміки між владою і довірою. Для цього важливо розділяти обґрунтовану і безумовну довіру (C.Castelfranchi, R. Falcone [3]), про які йшла мова вище, а також примусову і легітимну владу.
Примусова влада (J.R.French, B. Raven [4]) ґрунтується на очікуванні покарання чи винагороди, якщо людина не змінить або змінить свою поведінку у відповідності зі спробами впливу суб'єкта влади. Легітимна влада ґрунтується на правових виборах, знаннях, навиках, здібностях, наданні інформації.
Таким чином, в контексті податкової поведінки E. Kirchler, E. Hofmann, K. Gangl [8] пропонують розглядати примусову владу з точки зору вигод і втрат для платника податків. Примусова влада поєднує форми влади, основані на силі органів влади. У той час як легітимна влада ґрунтується на переконаннях і досвіді взаємодії платника податків із владою.
E. Kirchler, E. Hofmann, K. Gangl [8] виділяють три види клімату взаємодії між органами податкової влади і платником податків залежно від поєднання примусової влади, легітимної влади, обґрунтованої довіри і беззастережної довіри: антагоністичний клімат, сервісний клімат, довірчий клімат. Тип клімату визначає поведінку платника податків.
При антагоністичному кліматі присутня величезна соціальна дистанція між органами податкової влади та платниками податків. Такий клімат характеризується взаємною недовірою і обуренням. Платники податків раціонально зважують вигоди і втрати при ухиленні від податків. Поведінка платників податків при такому кліматі характеризується вимушеним податковим послухом. Платники податків думають, що основною мотивацією податкової влади є виявити ухилення від податків, тому платники податків захищають себе і ховаються від влади [8].
При сервісному кліматі платники податків і податкова влада працюють разом у відповідності до спеціальних правил і стандартів. Платники податків ставляться з повагою до цілей податкової влади і добровільно сплачують податки. Вони вносять справедливі податки, оскільки відчувають підтримку податкової влади і цінують справедливі податкові процедури [8].
При довірчому кліматі переважає відношення взаємної довіри. Податкова влада працює на благо суспільства, платники податків роблять свій внесок у благополуччя суспільства відповідно до зобов'язань. Платники податків сприймають сплату податків як свій громадянський обов'язок. Вони беруть на себе відповідальність платити справедливу частку, вірячи в те, що податки йдуть на благо всіх громадян [8].
Описаний вище вплив динаміки влади та довіри на поведінку платника податків, на наш погляд, можливо застосовувати не тільки щодо податкової поведінки, але й інших форм соціальної поведінки, у тому числі й економічної, контрольованої владою. Однак, у кожному випадку необхідне окреме дослідження, враховуючи особливості форм поведінки, матеріальних і нематеріальних переваг і втрат.
Розглянемо вивчення довіри в міжетнічних відносинах. B. Lancee, J.Dronkers [9] виділяють такі детермінанти міжетнічної довіри як етнічні, релігійні і економічні відмінності спільнот, а також рівень володіння мовою. Емпіричне дослідження проводилося у Нідерландах на вибірці іммігрантів і корінних жителів.
Отримані результати показали, що серед корінних жителів етнічні відмінності позитивно корелюють з міжетнічною довірою, релігійні відмінності – негативно, серед іммігрантів етнічні відмінності не пов'язані з міжетнічною довірою, релігійні відмінності позитивно корелюють з міжетнічною довірою. Етнічні відмінності сприяють контактам між групами, що може призводити до більш високої міжетнічної довіри, порівняно з ситуацією відсутності контактів [9]. 
Економічні відмінності позитивно впливають на міжетнічну довіру. Зв'язок між рівнем володіння мовою і міжетнічною довірою не був виявлений. Таким чином, B. Lancee, J. Dronkers [9] приходять до висновку, що відмінності можуть як шкодити, так і сприяти розвиткові різних аспектів міжетнічної довіри, враховуючи особливості корінних жителів та іммігрантів.
Зупинимося детальніше на економічних відмінностях. Думки дослідників щодо впливу економічних відмінностей на міжетнічну довіру виявилися досить суперечливими. Так, B. Lancee, J. Dronkers [9] вважають, що сприяння економічним відмінностям у спільноті має більше шансів на успіх у підвищенні міжетнічної довіри, ніж сприяння етнічних відмінностей. Автори підкреслюють, що люди з різним економічним статусом навряд чи будуть конкурувати між собою, навпаки, вони швидше будуть доповнювати один одного (наприклад, консультанту потрібен пекар).
У той же час, J.E. Oliver, T. Mandelberg[13] відзначають, що саме низький економічний статус призводить до негативного відношення до інших етнічних груп, а не етнічні відмінності. A. Alesina, E. LaFerrara [1] виявили наступну закономірність для спільнот з більшою часткою бідних: оскільки бідні люди, як правило, мають більш низький рівень довіри, оточення в якості балансу відповідає також більш низьким рівнем довіри, і в результаті рівень довіри в такій спільноті низький.
Безсумнівним у всіх цих дослідженнях залишається визнання значного впливу економічних відмінностей на міжетнічну довіру.
При розгляді міжетнічної економічної довіри, на наш погляд, важливо згадати культурні відмінності в довірі серед представників різних етнічних груп.C. Takahashi з колегами [15] та T. Yamagishi, K.S. Cook, M. Watabe [17] розглядають культури з високою довірою та культури з низькою довірою з точки зору механізмів контролю поведінки.
E.D. Boldt, L.W. Roberts пропонують відрізняти жорсткі та вільні культури з точки зору механізмів контролю поведінці. У культурах, в яких соціальні норми чітко визначені і насаджуються, є тенденція слідкувати за дотриманням поведінкових очікувань шляхом моніторингу та санкцій (інституційні механізми). Такі культури називають жорсткими. При цьому практично відсутня можливість інтерпретації та імпровізації. На противагу їм, в культурах, у яких соціальні норми відносно гнучкі і неформальні, як правило, поведінкові очікування пропонуються, але у індивідів залишається можливість визначити діапазон прийнятної поведінки, в межах якої вони можуть проявляти свої особисті вподобання (міжособистісні механізми). Такі культури називають вільними [2].
T. Yamagishi [17] зазначає, що, оскільки інституційні механізми регулюють поведінку в жорстких культурах, індивіди, що належать до таких культур, мають тенденцію покладатися на інституційну довіру більше, ніж на міжособистісну з точки зору контролю поведінки і санкцій. Оскільки міжособистісні механізми регулюють поведінку у вільних культурах, індивіди, що належать до таких культур, мають тенденцію покладатися на міжособистісну довіру.
Таким чином, у індивідів з жорстких культур з інституційною основою довіри відсутність значущих інститутів викликає низьку довіру. У ряді досліджень T. Yamagishi і його колеги [17] демонструють, що японці (представники жорсткої культури) довіряють менше, ніж американці (представники вільної культури).
B.C. Gunia, M. Brett, A.K. Nandkeolyar, D. Kamdar [6], застосовуючи даний підхід до культурних детермінант довіри у своєму дослідженні, приходять до висновку, що інституціональна та міжособистісна довіра є взаємозамінними і, можливо, навіть взаємовиключними. Сильні норми і санкції, пов'язані з інституційною довірою в жорстких культурах виключають необхідність міжособистісної довіри при наявності надійного зовнішнього гаранта поведінки. Навпаки, культури зі слабкими нормами і санкціями мають небагато зовнішніх гарантів поведінки. Взаємодія представників таких вільних культур вимагає розвитку міжособистісної довіри.
Вивчення міжетнічної економічної довіри потребує комплексної методології з урахуванням особливостей держави та регіону у якому проводиться дослідження.З урахуванням історичних, політичних, культурних розходжень результати, отримані в одній державі і регіоні неможливо вважати достовірними для іншої держави і регіону без спеціально проведеного додаткового дослідження.
Относительно консолидированного общественного мнения в заключение необходимо отметить, что доверие, частично основываясь на общей социальной идентичности, является необходимым условием формирования консолидированного общественного мнения. В свою очередь, консолидированное общественное мнение усиливает доверие в обществе, поскольку общие взгляды обеспечивают меньшие риски при решении проблем, в том числе и экономических. Разумеется, речь идёт об общих взглядах, которые носят продуктивный характер, соответствующий социальным нормам.
Деконсолідаційні чинники українського суспільства (Овчаров А.О.)
Ставлення до історичної пам’яті. Історична пам'ять народу тісно взаємопов'язана з феноменом історичної свідомості окремих індивідуумів. Характеризуючи суть і зміст історичної свідомості, слід зазначити, що вона є сукупністю ідей, поглядів, уявлень, почуттів, настроїв, що відбивають сприйняття і оцінку минулого в усьому його різноманітті, властивому і характерному як для суспільства в цілому, так і для різних соціально-демографічних, соціально-професійних і етносоціальных груп, а також окремих людей. Історична свідомість охоплює як важливі, так і випадкові події; вбирає у себе як систематизовану інформацію, в основному через систему освіти, так і неврегульовану (через засоби масової інформації, художню літературу), орієнтація на яку визначається особливими інтересами особи. Чималу роль у функціонуванні історичної свідомості відіграє випадкова інформація, часто опосередкована культурою оточуючих людини, сім'ї, а також певною мірою традиції, звичаї, які несуть в собі також певні уявлення про життя народу, країни, держави.
Що ж до історичної пам'яті, то це певним чином сфокусована свідомість, яка відбиває особливу значущість і актуальність інформації про минуле в тісному зв'язку із сьогоденням і майбутнім. Історична пам'ять по суті справи є вираженням процесу організації, збереження і відтворення минулого досвіду народу, країни, держави для можливого його використання в діяльності людей або для повернення його впливу в сферу суспільної свідомості. 
Нарешті, слід відзначити таку особливість історичної пам'яті, коли у свідомості людей відбувається гіперболізація, перебільшення окремих моментів історичного минулого, бо вона практично не може претендувати на пряме, системне віддзеркалення - вона швидше виражає непряме сприйняття і таку ж оцінку минулих подій.
Як правило, паралельно з академічними, в колективній пам'яті суспільства функціонують і "власні" історичні знання. Вони можуть походити з академічних наукових праць, підручників, або ж з преси, або з оповідань старших людей або родичів. Незважаючи на усю мозаїчність і "непрофесійність" таких знань, саме вони відіграють надзвичайно важливу роль у процесі творенння національної ідентичності, оскільки кожен індивідум ділить їх свідомо, або ж підсвідомо на "чужих" і "своїх", а, отже, розділяє світ, що його оточує, на "своїх" і "чужих". Події, особи або явища, віднесені до категорії "наші", і є тими ланками, які об'єднують різноманітних осіб у певний колектив, тобто виступають в ролі орієнтаційних маяків на шляху формування регіональної або навіть національної ідентичності.
Характерною рисою історичної є те, що ця пам'ять не лише актуалізована, але і вибіркова - вона нерідко робить акценти на окремих історичних подіях, ігноруючи інші [Олексій Ляшенко, Research & Branding Group «Історична пам'ять українців: точки зближення і розриву» ]. 
Ставлення громадян України до історичних постатей є вкрай суперечливим, бо і серед позитивних, і серед негативних історичних постатей є представники борців за національну незалежність, і імперсько-радянські діячі, і представники комуністичного режиму, і антикомуністи.
При цьому дослідження показало дуже значні відмінності у ставленні до історичних постатей України громадян різних політичних регіонів країни. 
Отже, можна констатувати, що масова історична свідомість громадян є досить консервативною, змінюється дуже повільно і не однаковою мірою в різних регіонах України та етнокультурних групах. І цього не можна не враховувати в державній соціокультурній політиці, особливо інформаційно-просвитницькій.
Історичну пам’ять можна вважати одним із вимірів колективної ідентичності, адже вона дає відповідь на важливе для самоокреслення будь-якої спільноти запитання про її витоки та подальшу долю, які, мовляв, багато чого пояснюють у нинішньому стані спільноти. Як ідентичність загалом, так і її історичний вимір зокрема може варіюватися – а отже, й окреслюватися – за трьома головними параметрами.
По-перше, за ступенем пріоритетності (salience) щодо інших ідентичностей, що їх можуть мати члени розглядуваної спільноти, тобто важливістю їхньої належності до цієї спільноти порівняно з належністю до інших (скажімо, національної ідентичності порівняно з місцевою або з соціальною). По-друге, за змістом ідентичності, тобто значенням належності людини до цієї спільноти, сукупністю рис, що їх буцімто мають її члени. По-третє, за ступенем контроверсійності змісту й пріоритетів серед людей, що залічують себе до цієї спільноти. Якщо йдеться про історичний вимір якоїсь ідентичності, то зміст означає уявлення про минуле відповідної спільноти, тобто наголошування й ту чи іншу оцінку певних подій і процесів, а пріоритетність ідентичності порівняно з іншими – важливість сприйняття минулого в категоріях саме цієї спільноти, а не інших [В. Кулик].
 Слід визнати: українське суспільство залишається відчутно поділеним у баченні не лише свого На думку сучасного українського дослідника Миколи Рябчука, амбівалентність суспільної свідомості українців зумовлена тим, що Україна (на відміну від сусідньої Польщі) не завершила процесу ані деколонізації, ані декомунізації.  теперішнього й майбутнього, але й минулого.
При цьому має місце чіткий поділ між прихильниками “національної” та “радянської” версій української історії за регіональною ознакою. На Заході і в Центрі держави пересічно у 2,5-1,5 рази більше громадян, аніж на Сході й на Півдні, вважають значущими події, які лежать у річищі “національного” історичного наративу (проголошення незалежності України, історія козацтва, досягнення української культури, боротьба дисидентів). Натомість прибічники “українського радянського наративу” (перемога у Великій Вітчизняній війні, повоєнна відбудова народного господарства, трудовий героїзм народу) зосереджені переважно на Сході й Півдні. Причому число тих, хто вважає значущими окремі особливо “контроверсійні” події “національного” наративу (боротьба УПА, Помаранчева революція) у Західному регіоні вище, аніж у Східному, на порядок (26% проти 2%, 35% проти 4%).
Наголосимо водночас: саме історична міфологія (яка лиш до певної міри корелює з академічним чи університетським історичним знанням і ним визначається) є чинником, що впливає на формування й актуалізацію “місць пам’яті”. Причини цього легко зрозуміти: місцем побутування історичного знання лишаються аудиторії, кабінети “високочолих інтелектуалів” та малотиражні фахові видання. Натомість історична міфологія побутує в медійному просторі, комунікаціях і культурних та поведінкових практиках мільйонів людей. 
Проблемою, однак, було те, що ретельно розроблювана й насаджувана імперська міфологія (а за радянських часів такі міфологеми вдало гримувалися під “об’єктивні закони історичного розвитку”) завжди мала незміренно більше каналів для своєї ретрансляції й утвердження. І така ситуація не змінилася докорінно навіть після проголошення незалежності України через низку причин: 
По-перше, через живучість давніх поведінкових та світоглядних стереотипів (“малоросійських”, “східнослов’янських”, або ж “радянських”), передання препарованої історичної пам’яті від старших (підданих ідеологічній обробці за часів СРСР) до молодших. 
По-друге, через постійне й продумане ретранслювання імперської міфології (дещо модернізованої, або ж ц її “ортодоксальному” вигляді) через численні канали: від популярних російських телесеріалів і не менш популярної “попси” (де часто центральною є тема “російської доблесті”) й до топонімікону українських сіл і міст, який поза Галичиною змінився мало й досі уславлює діячів і події імперського й тоталітарного минулого.
По-третє, через брак продуманої політики української влади, яка змушена весь час робити реверанси в бік тих численних верств громадян (ветерани, російськомовне населення Сходу й Півдня), які сприймають міфологему “спільної українсько-російської історії дорадянського й радянського періоду” як даність.
В умовах невиробленості загальноприйнятної схеми національної історії почали поглиблюватися відмінності не лише між міфологічними картинами, властивими для масової свідомості різних регіонів, але й у ряді випадків між науковими школами, що діють у цих регіонах. Нарешті, попри окремі здобутки, так і не було запропоновано прийнятної сучасної моделі спільного погляду на історію для українців і представників національних меншин (напр., для кримських татар, для яких оцінка багатьох подій історії середньовіччя й ранньомодерного часу є з очевидних причин діаметрально протилежною від традиційної української).
Можна зробити висновок: “розколотість” історичної пам’яті сьогоднішніх українців суттєво заважає завершенню формування модерної української ідентичності, унеможливлює широку суспільну консолідацію щодо майбутніх пріоритетів розвитку української держави й суспільства. 
Національний історичний наратив призводить до логічного висновку про бажаність європейського українського вибору, натомість традиційний імперський наратив говорить про неминучість євразійського вибору. Національний наратив свідчить на користь ліберальної демократії та індивідуалізму, імперський – на користь “сильної руки” й “колективістських вартостей”; національний наратив легітимізує державний статус української мови й прагнення до творення помісної православної церкви, імперський – обґрунтовує історичну двомовність українців та їхнє перебування в “канонічних межах” Московської церкви.
Історія є важливим політичним чинником у посттоталітарній Україні, предметом політичних та ідеологічних маніпуляцій, частиною політики пам’яті, а найсуперечливіші її сторінки – об’єктом гострих суспільних дискусій. Враховуючи, що минуле й надалі є предметом роз’єднання
суспільства, політичних маніпуляцій, засобом суспільної дезінтеграції, суспільною потребою є об’єднання конфліктних моментів спільної історії у пам’яті сучасників (П.В. Вербицька). 
Соціальна ентропія як деконсолідуючий чинник. Подальше становлення української політичної нації ускладнюється певними перешкодами, серед яких чи не найперше місце посідає високий рівень невпорядкованості самого українського соціуму. Тому є сенс говорити про вплив фактору соціальної ентропії на консолідаційні процеси [46]. 
Отже, відтворення української політичної нації в сучасних умовах супроводжує вплив чисельних факторів ентропії. Ускладнює ситуацію те, що на ентропійні фактори історичної дії накладаються і сучасні – а ними виступають ознаки самої політичної нації, які ще тільки формуються. Звісно, відносно високий рівень соціальної ентропії в усіх підсистемах є закономірним для країн на етапі трансформації, але подальший процес гармонізації суспільного життя з необхідністю потребує його зниження. Для цього корисним є врахування як виділених ентропійних факторів на індивідуальному рівні, так і основних закономірностей зростання рівня соціальної ентропії, зокрема таких:
•	ентропія системи пропорційна ентропії кожного її елемента і підсистеми;
•	ентропія соціальної системи обернено пропорційна зв’язаності її компонентів між собою;
•	високий рівень ентропії національного буття значною мірою обумовлюється фрагментарністю і слабкістю національної самосвідомості.
•	Загалом, проведений аналіз дозволяє сформувати цілий перелік факторів, які найбільш стало в історії розвитку української політичної нації сприяли збільшенню рівня її ентропії. Більшість із них залишаються значущими і сьогодні. Основними з цих факторів є:
•	тривале існування на межі Західної та Східної цивілізацій;
•	пов’язана з цим двоїстість української ментальності;
•	нечіткість, розмитість змісту національної ідеї;
•	надмірна нерівноважність;
•	сподівання на підтримку від суб’єктів зовнішнього оточення;
•	релігійно-конфесійна, регіональна та етнічна різноманітність і пов’язані з нею прояви ксенофобії;
•	слабкість державної організації;
•	несприятливість геополітичних умов на тлі сприятливості природних умов [46]. 
Сильний вплив на самоорганізацію політичної нації і на рівень соціальної ентропії чинить національна еліта. Її дії теоретично мають бути спрямовані на виконання сильної негентропійної функції. Разом із тим, стосовно української спільноти еліта неодноразово виступала фактором не впорядкування, а збільшення соціальної ентропії, наслідком якої зростання неконтрольованих процесів відчуження громадян від влади та владного політичного та економічного курсу, дезорієнтація населення відносно зовнішнього інтеграційного вектору, непослідовність у здійсненні суспільних реформ, втрата інтелектуального та фізичного людського ресурсу за рахунок еміграції найбільш продуктивного населення.
Самий головний негативний наслідок соціальної ентропії полягає в постійному падінні енергетичного потенціалу нації, соціальної мобілізації, які знаходять своє відображення в таких соціально-психологічних проявах, як індиферентність, цинізм, інертність, пасивність, песимістичні настрої, депресивність, апатія, які в цілому підсилюють процес деконсолідації українського соціуму. 
Територіальна чи горизонтальна консолідація не є сьогодні визначальними для подальшого поступу українського соціуму. Це скоріше євразійська, ніж європейська традиція ідентифікації соціуму, бо Азія мислить простором, тоді як Європа – часом. Європеєць радше відносить себе до Європи не як до певного простору, як до певної епохи, з якою він себе ідентифікує, до культури, в якій він знаходить себе. Тому найбільш перспективним напрямком самоідентифікації українського соціуму є від просторових визначень – до часових і культурних, тобто – до епохи і культури.
Інакше кажучи, Україні, щоб вижити в культурному змісті, необхідно постійно робити рефлексію й ідентифікацію не відносно просторових координат, а відносно культурних і ціннісних.
Тут проблемою є подолання такого феномена, як суспільна аномія. Головна її суть – це визначення морально-психологічного стану індивідуальної та суспільної свідомості, що виражається у відчуженості людини від суспільства, її байдужості до всього, млявості, апатії.
Теоретично аномію визначили свого часу французький соціолог-позитивіст, Е. Дюркгейм та американський соціолог, представник структурно-функціонального аналізу Р. К. Мертон. Згідно з їх концепцією будь-яка зміна соціальної ситуації, пов’язаної із соціальною реорганізацією, неминуче викликає аномічні реакції в суспільстві. Це означає, що моральні норми людської порядності і відповідальності, які регулюють повсякденну поведінку людей, їхні взаємини в різних ситуаціях спілкування і діяльності, можуть розглядатися більшістю громадян як норми поведінки «моральних аутсайдерів», а сама більшість оцінюватися як нечесні, безвідповідальні й егоїстичні істоти, готові заради вигоди зневажити мораль.
Щоб засвідчити розповсюдження цього феномену в українському суспільстві, можна послатися на результати його моніторингових досліджень, проведених у різні роки Інститутом соціології НАН України.
Зрозуміло, навряд чи можна було очікувати, що пострадянська трансформація обійдеться без серйозних змін ціннісно-нормативної сфери життєдіяльності громадян України, у тому числі і норм моралі. Однак показник поширеності аномічної деморалізованості в перший же рік незалежності України дає підстави говорити про серйозну деформацію нормативно-мотиваційної сфери життєдіяльності українського соціуму.
Найбільш розповсюдженими серед громадян України у 1992 та 2010 роках були такі судження: „Нікому не довіряти – найбільш безпечно” (46,7% опитаних у 1992 р. і 52% у 2000р.), „Думаю, більшість людей готові піти на нечесний учинок заради вигоди” (58.8% і 70.8 відповідно), „Вважаю, що більшість людей здатні збрехати, щоб просунутися по службі” (60.6% і 80.4 відповідно), „Більшість людей чесні лише тому, бо бояться, що на обмані вони попадуться” (43.0% і 48.8% відповідно).
Показові у цьому плані й опитування того ж Інституту соціології НАН України 2009 року. За їх даними найактивніше серед моральних цінностей та норм західного способу життя у життя української людини входить культ грошей (44,9%), майже половина опитаних найголовнішою ознакою успіху людини у нашій країні вважало багатство (47,0%). Для 67,4% респондентів гроші виступають головною передумовою будь-якого успіху. При цьому більшість респондентів оцінювали наш час як час злодіїв (51,7%), а найхарактернішими його прикметами вважали хабарництво та корупцію (55,3%).
З теорії соціальної аномії випливає, що її стан не може тривати нескінченно довго, і на зміну соціальній дезорієнтації приходять нормативні і ненормативні реакції суспільства. Тому цілком реальною для України була загроза появи відверто цинічного харизматичного лідера, здатного конвертувати масову зневагу до моральних норм у новий соціальний порядок, конституйований на запереченні загальнолюдської моралі.
Проблема вертикальної консолідації суспільства полягає в необхідності наступності поколінь, передачі життєвої естафети старшими молодшим. Цілком природно, що увагу дослідників, які займаються визначенням оцінки тенденцій і перспектив розвитку суспільства, завжди привертає молодь, ціннісні переваги і психологічний стан якої визначає домінуючу перспективу трансформаційних процесів. 
Крім загальнонаціональної, горизонтальної ціннісної, консолідація соціуму може бути і ситуативною. Народ може консолідуватись навколо спільного для більшості відчуття поганого і безперспективного життя та його труднощів. Але може гуртуватись і навколо позитивних емоцій, наприклад, від виграшу української футбольної збірної, навколо спільної мови чи патріотичних почуттів тощо.
Такі ситуативні консолідаційні стани компетентні політики завжди намагаються використати для реалізації своїх тактичних або стратегічних задач. Тому консолідація соціуму може розглядатися й використовуватися як суто політична технологія, інструмент для маніпулювання ситуацією, настроями населення особливо під час виборчих кампаній.
Беручи до уваги і те, що сьогодні Україна переживає один з найважчих криз у своїй історії, завдання консолідації нашого суспільства набуває особливого значення. Вирішення цієї задачі неможливе без досягнення певного рівня соціальної інтеграції українського соціуму. Серед причин, що спричиняють деконсолідаційні процеси в українському суспільстві, головними являються наступні [17]: 
•	криза довіри мас до владних структур;
•	відсутність в суспільстві сталих демократичних традицій;
•	етнічні розшарування і суперечності, протистояння між Західною і Східною Україною;  
•	відсутність нової інтегральної ідеї, здатної стати центром суспільної свідомості і залучити на свій бік більшість населення.
Роз'єднаність в суспільстві грунтується на різних показниках: за рівнем матеріального добробуту, за етнічною приналежністю, за політичною орієнтацією, за рівнем освіти та професійної сфери діяльності і т.д. 

1.5.	Моделі громадської думки та її формування (Хлаповська Т.Г.) 

Метод моделювання в соціальних науках широко використовується при дослідженні багатьох соціальних явищ, таких як споживчий попит, громадська думка , поведінка тієї чи іншої соціальної групи і т. д. 
У широкому сенсі  моделювання - метод дослідження , один із шляхів пізнання. Воно передбачає дослідження реально існуючих предметів, явищ соціальних процесів. Сфери застосування моделювання  практично необмежені. Моделювання широко застосовується і для аналізу різних соціальних факторів, проблем і т. д.  У вузькому сенсі  моделювання – дослідження, головне завдання якого відтворити на підставі подібності з існуючим об'єктом інший, що його замінює об'єкт ( модель).  
Модель (від лат. Modulus міра, зразок) в широкому сенсі слова трактується як спрощений образ якогось явища або процесу, аналог якогоcь об'єкта, що відтворює його основні типові риси. Модель - це аналог оригіналу. Вона повинна мати схожість з оригіналом, але не повторювати його. 
Модель можливо піддати випробуванню:  змінити її параметри або параметри середовища, в якому вона існує, а потім поширити отриманий результат на реально існуючий об'єкт, визначити можливу  його поведінку в аналогічних умовах.
Найчастіше в якості підстави для класифікації моделей береться вид мови, на якому вони формулюються: 
- Формальна модель втілюється за допомогою однієї  чи  декількох формальних мов (наприклад, мов математічних теорій або мов програмування), такі моделі застосовуються в природно-науковому середовищі. 
- Змістовна модель формулюється природною мовою, ці моделі частіше використовуються  в гуманітарній сфері.
Будь-яка модель є образом об'єкта, фрагмента реальності. Спостерігаючи за об'єктом, індивід  на першому етапі моделювання  формує в голові якийсь його образ, який будемо називати когнітивною моделлю.  Формуючи когнітивну модель об'єкта, індивід , як правило, прагне відповісти на певні, конкретні питання,  тому від нескінченно складної реальності відсікається все непотрібне з метою отримання більш компактного і лаконічного опису об'єкта .
Наступний етап моделювання - побудова змістовної  моделі, яка дозволяє отримати нову інформацію про поведінку об'єкта, виявити взаємозв'язки і закономірності , які не вдається виявити використовуючи інші  методи  аналізу.  
За функціональною ознакою змістовні моделі поділяються на описові, пояснювальні і прогностичні. Описовою  моделлю можна назвати будь-який опис об 'єкта. Пояснювальні моделі покликані відповісти на питання, чому щось відбувається. Прогностичні моделі повинні описувати майбутню поведінку об'єкта , тобто відповідати на питання, до яких змін призводить той чи інший вплив на досліджуваний об'єкт. 
Наступний етап моделювання – побудова концептуальної моделі. Концептуальною моделлю називається змістовна модель, при формулюванні якої використовуються теоретичні концепти і конструкти даної предметної області знання. У більш широкому сенсі під концептуальною моделлю розуміють змістовну модель, що базується на певній концепції або точці зору. Формулювання концептуальної моделі нерідко являє собою досягнення певного рівня абстрагування на шляху від попереднього описування об'єкта до його формальної моделі. Концептуальні моделі втілюються або в чисто вербальній  формі, або у змішаному вербально- візуальному вигляді . 
Виділяють три види концептуальних моделей: логіко - семантичні, структурно - функціональні та причинно - наслідкові.
Елементами логіко - семантичної моделі є всі твердження і факти, включені до вербального опису об'єкта. Аналіз такої моделі здійснюється засобами логіки з залученням знань, накопичених в даній предметній області.
При побудові структурно - функціональних моделей об'єкт зазвичай розглядається як цілісна система, яку необхідно розділити на складові частини -  компоненти, елементи, підсистеми. Частини системи зв'язуються структурними відносинами , що описують підпорядкованість, логічну і часову послідовність вирішення окремих завдань. Структурно - функціональні зв'язки доцільно візуалізувати у вигляді різного роду схем, карт і діаграм. 
Причинно - наслідкові моделі часто використовуються для пояснення  і прогнозування поведінки об'єкта. На відміну від структурно - функціональних моделей вони орієнтовані на описування динаміки досліджуваних процесів, при цьому час далеко не завжди враховується в явному вигляді. Елементами таких моделей можуть бути поняття, категорії, концепти, конструкти, показники, індикатори та змінні, що описують поведінку досліджуваного об'єкта. 
Моделі соціальних процесів і явищ діляться на субстратні, структурні та функціональні залежно від того, які сторони оригіналу відтворюються в моделі.
Під субстратною моделлю зазвичай розуміється модель, субстрат (матеріал) якої ідентичний матеріалу оригіналу за деякими або за всіма основними властивостями. До такого моделювання вдаються у тому випадку, коли яке-небудь реально існуюче явище використовується в якості моделі для вивчення іншого явища. Такий тип моделювання застосовується більшою мірою  в природніх науках.
В соціальних науках використовуються переважно  структурні і функціональні моделі. Можливість побудови таких моделей закладена в тому факті, що всякий соціальний об'єкт має функціональну сторону, тобто відповідну поведінку, і одночасно характеризується внутрішнім структурним змістом. Внаслідок цього в принципі можливо моделювання як поведінки, так і структури даної системи.
У схематичному вигляді структура операцій при моделюванні може бути представлена ​​в наступному вигляді:
а) моделювання базується на певній теорії, яка науково описує модельований об'єкт.  В практиці соціального моделювання вирішальну роль відіграє загальна (абстрактна) теорія, яка перетвориться в конкретно - прикладну теорію і систему операційних визначень об'єкта.
б) сам процес моделювання характеризується специфічними закономірностями, які реалізуються на основі відповідної системи певних правил і вимог; для «приведення в дію» механізму цієї системи необхідно програмування моделювання, а також створення методики;
в) розроблені моделі піддаються спеціальним науковим спостереженням, експериментам і дослідженням за допомогою науково обгрунтованого методу.
В ряді випадків можливо і необхідно моделювання самого моделювання - це стандартний науковий підхід , заглянути в майбутнє можна навіть на простих моделях.
У науковій літературі досить докладно описані основні принципи процесу розробки моделей складних об'єктів і явищ, які цілком можуть бути застосовні в соціальному моделюванні: компроміс між очікуваною точністю результатів моделювання і складністю моделі, баланс точностей, достатня різноманітність елементів моделі, наочність моделі, блочне представлення моделі, спеціалізація моделей та ін..
У процесі побудови, вивчення і вдосконалення змістовної моделі когнітивна модель безперервно модифікується  і ускладнюється. У гуманітарних науках цикл моделювання на цьому зазвичай і закінчується, але в деяких випадках модель вдається формалізувати до такої міри, що стає можливим побудова і вивчення формальної моделі об'єкта.
Функціональні моделі громадської думки. Як відомо, до основних функцій громадської думки відносять такі: консультативна,  директивна, оцінювальна, аналітична, конструктивна та інші. Всі ці функції тісно пов'язані між собою і є складовими головної функції - регулювання соціальної поведінки [1].
Консультативна функція громадської думки полягає в тому, що вона дає поради щодо способів вирішення тих або інших соціальних (політичних, економічних і ін.) проблем. В даному випадку держава зацікавлена в пораді і звертається до громадської думки за допомогою різних засобів: обговорення якихось питаннь у пресі або ж замовляє опитування громадської думки.
Директивна функція пов'язана з тим, що громадська думка виносить рішення по тих або інших проблемах, що мають строго імперативний характер (тобто наказовий), наприклад, референдум.
Багато авторів вважають головною функцією громадської думки оцінну. Вона є найбільш широкою в змістовному відношенні, оскільки присутня у всіх без виключення висловлюваннях громадськості, у тому числі і без явних оцінок. Що стосується аналітичної і конструктивної функцій, то ці дві функції тісно зв'язано між собою: внесення пропозиції вимагає попереднього аналізу, а аналіз питання нерідко завершується винесенням конструктивної пропозиції.
Загальнонародна громадська думка  в соціологічному розумінні створюється з громадських думок різноманітних соціальних, економічних, демографічних, територіальних груп. Така думка «є "середньоарифметичним" віддзеркаленням оцінок, суджень і уявлень різноманітних елементів соціальної структури» [1].
Громадська думка формується як стихійно, так і цілеспрямовано. Основними методами його формування є переконання, навіювання , наслідування. У відповідності з цими методами розглянемо основні функціональні моделі громадської думки:
Модель Роджерса  [2,3, 4]. ЇЇ називають дифузною  моделлю. Основний метод формування  - переконання. Згідно  Е.Роджерса, для формування громадської думки з якогось питання необхідно переконати критичні 5% суспільства , які потім переконають всіх інших. На думку Е. Роджерса, за ступенем сприйняття нових ідей виокремлюють п'ять груп людей:
1. Інноватори (2,5 %), які швидко "схоплюють" абстрактні ідеї, є мобільними і комунікабельними, схильними до ризику.
2. Ранні приймаючі (13,5 %), які мають певний авторитет і вплив у суспільстві.
3. Рання більшість (34 %), що приймає нові ідеї ще до засвоєння їх пересічними громадянами. Ця група часто орієнтується на думку попередньої групи (лідерів).
4. Пізня більшість (34 %) є скептично налаштованою і сприймає нове після того, як середньостатистичні громадяни вже сприйняли ці новації.
5. Пізні приймаючі (6 %) є традиціоналістами і консерваторами, що погоджуються сприйняти нове в останню чергу.
Отже, дифузія нових ідей здійснюється нерівномірно в різних сегментах суспільства.
На думку Е. Роджерса, якщо 5 % населення вам вдалося переконати, вважайте, що "процес пішов". А за умов переконання 20 % населення "процес" формування громадської думки зупинити вже неможливо. При цьому дослідник вважав, що:
• дуже важливою є міжособистісна комунікація серед людей одного віку та соціальної групи;
• пропаганда урядових кіл є неефективною;
• достовірність комунікативних джерел частково визначає успіх кампанії;
• мас-медіа не можуть змінити поведінки людей із сформованою раніше точкою зору.
Модель П. Лазарфельда[3, 5, 6].   На думку дослідника, ЗМІ мають мінімальний вплив на формування громадської думки. Вона думка формується через лідерів думок, які мають авторитет у свого оточення. У праці "The Personal Influence", яка вийшла друком 1965 р. Е. Катц і П. Лазарсфельд розробили "двоступеневу модель комунікації". Макрокомунікативний процес було структуровано на дві стадії: спочатку повідомлення мас-медіа сприймаються активною частиною аудиторії — "лідерами думок", а потім від них міжособистісними каналами транслюються пасивній частині, байдужій до радіо і газет. "Двоступенева модель" ґрунтувалася на гіпотезі про те, що стосовно громадської думки  з важливих питань, деякі індивіди  активні у сприйнятті та поширенні нової інформації з мас-медіа. Це, безумовно, пов'язано з їхніми статусами, комунікативними здібностями, регулярними контактами з представниками ЗМІ. Інші ж досить інертні у спілкуванні з мас-медіа, а тому найчастіше звертаються до неформальних джерел або переказів повідомлень лідерами референтної групи. Отже, формування громадської думки не відбувається засобами масової комунікації напряму і безпосередньо. Скоріше воно проходить через шлюзи й опосередковування соціального оточення індивідів.
Модель Ноель-Нойман [3, 7]. Вона відкрила так звану «Спіраль мовчання», яка пов'язана зі страхом опинитися в меншості.  Думки, які не розділяються більшістю, можуть привести до ізоляції та породжують побоювання самоти. Це побоювання, згідно Е. Ноель - Нойман,  є важливим чинником у формуванні і функціонуванні громадської  думки. Вона торкнулася  проблеми санкцій як інструменту дії спільноти на окремих її  членів у випадку, якщо вони не прислухатимуться до вимогами громадської думки. Якщо санкції — це зовнішній чинник, це  дії, які використовуються групою, коли вже здійснений відхід від вимог громадської думки, а боязнь самоти — це внутрішній чинник, це стан особи, який оберігає її від вступу до конфлікту з думкою групи.
Модель Ховланда [3,8]. Сприйняття інформації масами залежить від міри довіри до джерела інформації. Карл Ховланд встановив, що будь-яке переконання відбувається в три етапи: «увага» – «розуміння» – «ухвалення». Головною відмінністю переконання від інших форм соціальної дії є акцент на повідомленні, що містить аргументи.
Дослідження переконання були переважно зосереджені на зрушенні установок, як основній залежній змінній цього процесу. Крім того дослідники вивчали увагу до повідомлення, розуміння повідомлення, його ухвалення або відкидання, збереження в пам'яті, подальша зміна поведінки, почали розрізняти серед цілей переконливої дії установки, переконання, наміри і поведінка.
У число чинників формування громадської думки  увійшли як психологічні і соціально-демографічні характеристики індивідів, так і їх оцінки коммунікатора (авторитет джерела). Крім того, як змінних, що впливають на результат формування громадської думки, розглядалися характеристики самого тексту (аргументація, її характер, порядок аргументів, апеляції до розуму і відчуття). Ці дослідження внесли свій внесок до формування фундаментального висновку про те, що людина у всіх випадках прагне до збереження зв'язної картини миру, жоден з істотних елементів якої не можна змінити, не зачіпаючи її в цілому.
Модель громадської думки В.Оссовського [9, 10] розглядає процес її формування таким чином: 1. Індивід усвідомлює думку "інших" і при цьому: а) повністю її приймає; б) приймаючи її частково, коригує свою думку; в) залишається при своїй власній думці. 2. Індивід добровільно, не відчуваючи зовнішнього примусу, ідентифікує свою позицію з громадською думкою. 3. Індивід має власну думку з тієї чи іншої проблеми, однак йому бракує ідентифікації зі спільнотою, і він нічого не зн ає про думки інших.
	Структурні моделі громадської думки. Другою групою соціально-психологічних моделей громадської думки є структурні моделі.  Сутнісна структура громадської думки включає три компоненти - раціональний, емоційний і вольовий. Раціональний (пізнавальний) компонент - це знання людей про події, явища, факти, що є об'єктом суспільної уваги. Емоційний компонент  включає настрої, відчуття, що утворюються з приводу об'єкту громадської думки. Результатом взаємодії цих двох сторін і є соціальна оцінка. Проте громадська думка - не тільки оцінка, але і практична діяльність по задоволенню потреб і інтересів. Тому третьою складовою громадської думки виступає  вольовий компонент, тобто певні дії суб'єктів громадської думки (мітинги, демонстрації протесту або на підтримку чогось, виступу в засобах масової інформації і т. д.). Всі три компоненти взаємозв'язані і доповнюють один одного, наділяючи громадську думку якістю специфічної духовно-практичної цілісності [11].
Модель Гегеля Модель  громадської думки за  Г. Ф. Гегелем складається з таких елеменів[1]: умови існування громадської думки; об'єкт (зміст) громадської думки; носій громадської думки; характер судження, яке виступає в якості громадської думки; співвідношення "всезагальної" і "особливої" думки, поєднання і протилежність в громадській думці  елементів істини і брехні.
Модель Ліппмана[12]. На його думку, основною структурною одиницею громадської думки є стереотип. Набір стереотипів створює  несуперечливу картину світу. У ній зручно розмістилися наші звички, смаки, здібності, задоволення і надії. Стереотипна картина світу може бути не повною, але це картина можливого світу, до якого ми пристосувалися.  Ліппман говорить, що людина відокремлена від світу псевдосередовищем, що складається із забобонів, стереотипів і спрощених моделей. «...Доступ до інформації утруднений і невизначений... наше розуміння істотно контролюється стереотипами... дані, наявні в нашому розпорядженні, фільтруються ілюзіями самозахисту, престижу, моральності  і способами вибіркового дослідження. ... Окрім вже згаданих спотворень, громадські думки навантажені тим, що ми легко приймаємо послідовність фактів або їх паралельність за причинно-наслідкові відносини»[12]. Моделі сприйняття несуть захисну функцію, обгороджуючи людину від стресів, пов'язаних з різкими змінами, і спрощуючи механізми його взаємо дії з середовищем і зі своїми побратимами.
Модель Ласвелла[13]. Р. Д. Лассуелл запропонував модель формування громадської думки, що стала класичною. Йому належить метафора «чарівної кулі», яка потрапляє з мозку однієї людини в мозок іншого, автоматично трансформує ідеї, відчуття, знання або мотивацію. Реципієнт виявляється беззахисним перед комунікативною дією. Розроблена Г. Д. Лассуеллом модель формування громадської думки складається з п’яти блоків-відповідей на наступні  питання: «хто?» повідомляє «що?», «по якому каналу?», « кому?», « з яким ефектом?». Модель відображає уявлення про формування громадської думки, як спрямованому процесі переконання - від коммуникатора до реципієнта. Відповідно до своєї моделі Г. Д. Лассуелл виділив напрями дослідження формування громадської думки: аналіз джерела інформації (коммуникатор); аналіз змісту переданих повідомлень; аналіз засобів і каналів передачі інформації; аналіз аудиторії; аналіз результатів («ефектів») комунікативної дії. Пізніше (1968) Лассуелл доповнив свою модель такими питаннями: «хто?», «з яким наміром?», « у якій ситуації?», « з якими ресурсами?», « робить вплив на яку аудиторію?», « з яким результатом?». 
Модель  Т. Ван Дейка[3, 14]. Дослідник вказував на важливість формування певної структури новини, яка створює ту чи іншу схему сприйняття. У іншій своїй роботі "Аналіз новин як дискурсу" Т. ван Дейк, задаючи дискурс як складну комунікативну подію, виділяє нарративную схему, відповідно до якої упорядковується новинна подія: Короткий зміст,  Обстановка, Спрямованість, Ускладнення, Розв'язка, Оцінка, Код. Він також говорить про риторичні прийоми: "Ці структури сприяють компактнішому представленню інформації і тим самим вони сприяють її кращому запам'ятовуванню, а, отже, підсилюють дію. Вони також можуть ввести в дію особливі сценарії або установки (наприклад в тих випадках, коли демонстрація риторично зображається з погляду насильства) за допомогою використання порівнянь і метафор, запозичених з сценаріїв військових дій (настання, оборона і тому подібне). Повідомлення-новини рясніють також і цифровими даними (і вірними, і невірними), щоб позначити точність повідомлення і таким чином його об'єктивність".
Модель  К.Левина[3,5]. Модель сторожа (того , хто відбирає новини для подальшої трансляції через ЗМІ. ) Ідея "сторожа" (gatekeeper) належить Курту Левіну. Під час війни він ставив експерименти по формуванню громадської думки в бік переорієнтації населення на дешевші сорти м'яса (субпродукти). І тоді домогосподарка, яка відбирає, з чого буде удома готувати обід, стала для нього "сторожем", що ухвалює рішення, що саме потрапить в будинок.
Потім цей феномен розповсюдили на відбір новин, які роблять редактори. З тисяч подій, які описуються в світі, редактор для свого видання відбирає тільки десятки. Учених зацікавили принципи, за якими він це робить. Виявилось, що редактор орієнтувався на свої політичні пристрасті і своє уявлення про те, що може бути цікаве його слухачам. "Сторожем" визнається той, хто контролює потік новин, може змінювати, розширювати, повторювати, вилучати інформацію. Дослідження Д. Уайта показали, що реально використовується тільки 10% новинних повідомлень. В цілому поняття "сторожа" поколивало сприйняття інформаційних систем як відкритих.
Модель Цаллера[15]. Дж. Цаллер (2004) розглядає процес формування громадської думки з позицій політичної психології. Мета його роботи – розробити концепцію, модель аналізу процесів змін суспільних уявлень у зв’язку з динамікою у суспільному дискурсі – у дискусіях політичних еліт та «порядку денному» масмедій. Цей підхід пояснює, як індивіди перетворюють політичну інформацію та аргументацію у думку. Дж. Цаллер показав, як контури громадської думки визначаються варіаціями інформаційного потоку що міститься у дискурсі еліти, розбіжностями у політичних цінностях та інших факторах схильності. Взаємодія цих чинників впливає на судження, які актуалізовані у момент опитування. Модель Цаллера складється з тьох компонентів: сприйняття – прийняття – формулювання (СПФ); люди сприймають інформацію, вирішують, чи приймати її та конкретизують при відповіді а питання. 
Модель Цаллера базується на трьох класах змінних: 1) інформація що знаходиться у дискурсі еліти, 2) індивідуальні відмінності уваги до дискурсу, 3) індивідуальні відмінності у політичних цінностях. Взаємодія цих змінних впливає на судження, які спадають на думку респондентів і актуалізовані у момент опитування, визначають відповідь респондента.  
У моделі СПФ Цаллер використовує наступні поняття. Судження – одиниці змісту свідомості респондентів і також одиниці дискурсу еліти. Цаллер зображує елітоцентричну картину політики: еліти продукують політичний дискурс (або знання) і розповсюджують його серед публіки. У судженнях про актуальні політичні події та дії еліти виражають цінності, які поділяє і публіка. Вирази настановлення – те ж саме, що і судження, але тут мається на увазі здатність респондентів виражати (екстеріоризувати) свої схильності у формі, яка актуалізована елітами.
Зв’язки між настановленнями. Припущення про зв’язок настановлень та цінностей дозволяє визначати, наскільки узгоджені судження респондентів. Ідея моделювати зв’язки між настановленнями за допомогою структурних рівнянь широко поширена у американській політології при прогнозуванні результатів виборів. 
Основна змінна у моделі Цаллера – поінформованість, для позначення якої він використовує поняття „знання”, інформованість, залученість, увага до політики. По суті, це різні компоненти поінформованості, яка передбачає і увагу, і залученість, і інтерес до політики.
Модель Цаллера ґрунтується на наступних припущеннях: по-перше, громадяни розрізняються за рівнем уваги до політики і рівню впливу на них аргументації, що містять ЗМІ. По-друге, здатність людей критично реагувати залежить від рівня їх поінформованості про політику. По-третє, громадяни зазвичай не мають фіксованих настановлень щодо питань, вони конструюють „висловлювану думку” у відповідь на питання інтерв’юера. І по-четверте, вони, конструюючи висловлювані думки, активніше використовують ті уявлення, які простіше актуалізуються у їхній пам’яті, лежать на поверхні свідомості. (Цаллер, 2004; 32).
Цаллер виокремив три групи людей – еліту, поінформованих громадян та мало поінформованих громадян (за Ліппманом та Грамши). Еліта продукує інформацію, поінформовані громадяни відстежують її за допомогою ЗМІ, а мало поінформовані громадяни швидше «обробляються» ЗМІ, ніж активно використовують інформацію. 
Добре поінформовані громадяни (з високими показниками по шкалі політичної освіченості): їх характеристики відзначаються високою внутрішньою узгодженістю та стабільністю думок, вони слідують за думками своєї еліти та чинять спротив потокам повідомлень що йдуть від протилежної партії. 
Громадяни з середніми та низькими показниками залежать від потоку медіа-повідомлень. Вони характеризуються значною часткою не-відповідей у опитуваннях, малою узгодженістю та протирічивостю думок, низькою стабільністю відповідей (відтворюваність у повторному опитуванні).
Важливим є припущення Цаллера, що саме дискурс еліт, а не особистісне спілкування формує ГД. Підтвердженням тому можуть бути дані про кількісний склад груп: еліти складають 1,5-2% загального населення, добре поінформовані громадяни – 5-10%, решта близько 90% - мало поінформовані громадяни. 
Подібну модель знаходимо у роботі Д. Кайндера (1998), який досліджує зв’язок масової комунікації та ГД. Його модель ГД ґрунтується на припущенні, що громадяни виконують 3 завдання: вони отримують перелік особистостей та проблем та подій, які складають політичну реальність; 2) вони вирішують, що важливо у політиці, а що ні, 3) вони оцінюють політичні альтернативи, кандидатів, пропозиції, які їм подаються. Автор називає ці три завдання «пам’ять», «увага», «вибір». Інформацію громадяни отримають з наступних джерел: експерти, еліти (Brody, 1991, 1994), лідери ГД (Katz, Lazarsfeld, 1955), групи інтересів (Lupia, 1994) і можуть робити свій вибір без того, щоб опрацьовувати увесь обсяг існуючої інформації. Огляд праць, починаючи з роботи У.Ліппмана (1922) і до кінця ХХ ст., приводить автора до висновку, що аналіз ГД виходить за межі рівня окремого індивіда та має враховувати динамічну взаємодію між офіційними представниками, зацікавленими групами, соціальними рухами, і на додачу медіа та публікою в контексті подій та політичних можливостей що постійно змінюються  (Kinder, 1998).
У американській традиції існує кілька моделей громадської думки, які по-різному трактують її зв’язок з публічною сферою. В. Прайс описав три моделі публічної сфери (Price, 2008). Перша модель – елітарна, яка обмежує участь громадян їхнім волевиявленням через голосування на виборах. В усьому іншому прийняття рішень належить політикам, чиновникам, експертам та іншим елітам. Громадська думка стає знаряддям еліт, які намагаються переконати інших у правильності своїх політичних позицій. Роль експертів за цією моделлю полягає у тому, щоб пояснити складні питання тим, хто приймає рішення та досягти згоди (переконати) громадськість (Ліппман, 1922).
У межах елітарної моделі виокремлюються дві лінії дослідження (Набруско, 2003). Перша лінія ґрунтується на таких основних тезах: громадська думка є автономним інструментом вираження позиції невизначеної сукупності індивідів, що мають спільний інтерес. Ця невизначена сукупність здатна до раціональної артикуляції, фільтрації та оцінки інформаційних повідомлень, так само, як і до системного вираження думки. Друга лінія (інструментально-маніпулятивна) виходить з того, що тез громадська думка не є думкою громадськості як автономного суб'єкта, а розглядається як готовий продукт ЗМІ, створений на замовлення правлячої меншості соціуму; правляча меншість соціуму задає набір пріоритетних ідей, в практичному вимірі - порядок денний ЗМІ, призначений для комунікативного пріоритування в ЗМІ; вплив засобів масової комунікації здійснюється шляхом пріоритування та генералізації окремих авторитетних думок ("лідерів думки"). 
Нео-плюралістична модель підкреслює посередницьку роль груп інтересів, таких як профспілки, групи адвокації, а також „зацікавлені групи” – менших сегментів популяції, що мають більший інтерес і певні позиції у вирішенні конкретних проблем. Ці зацікавлені групи ведуть за собою думку інших, створюючи „робочі підрозділи” серед населення, які тримають прийняття рішень у залежності від інтересів мас.
Модель громадської участі підкреслює рішучу участь громадян, обговорення та включення у публічну сферу. Вона сформульована Ю. Габермасом, який стверджував, що ЗМІ та опитування громадської думки заколисують громадськість, нав’язують пасивне сприйняття політики, як це роблять глядачі спортивних змагань. „Протиотрута” до цього знаходиться у наданні простору для обговорення політичних проблем через дискусії, можливості приходити до консенсусу через такі дискусії, висловлювати свої преференції таким чином, щоб вони враховувалися при прийнятті рішень.
Важливим тут є поняття громадянського суспільства, яке стає суб’єктом ГД: в умовах демократичного суспільства створюється опозиція владно-публічним інститутам у вигляді самоорганізованих груп - громадянського суспільства; громадянське суспільство, виступаючи представником спільної волі, підтримує автономний інформаційний простір, не контрольований владними структурами держави; неконтрольований інформаційний простір є індикатором легітимності та інструментом психологічного тиску на управлінський апарат держави, багато в чому залежний від тіньових груп тиску та інших неофіційних угруповань; 
- розбіжність між офіційно-публічним простором комунікації та простором комунікації громадянського суспільства стає приводом для внутрішніх інформаційних війн, організованих здебільшого ЗМІ; 
- громадська думка стає технологією впливу на формування виборних органів державної законодавчої та виконавчої влади (Набруско, 2003). 
Формування ГД у демократичних суспільствах початково описується дослідниками за елітарною моделлю, при чому важливим посередником на певному етапі стають ЗМІ (концепції порядку денного, встановлення пріоритетів, настановчої ролі масової комунікації тощо). Для більш пізнього періоду характерно перехід до нео-ліберальної моделі або моделі громадської участі, які відводять більш значущу роль пересічним громадянам, соціальним групам та суспільним рухам
Висновки. Проаналізовано поняття «модель» в різних науках. Виділено особливості в соціально- психологічних моделей громадської думки. Вони відтворюють якісні характеристики громадської думки, на відміну від кількісних в соціології. Якщо соціологічні моделі вивчають громадську думку як узагальнену думку спільноти, то соціально-психологічні досліджують її як вироблену в результаті комунікації між індивідами в групі під впливом існуючих в групі норм, яку необхідно демонструвати прилюдно, щоб не залишитися в ізоляції від групи.
Аналіз літератури з моделювання показав, що в соціальних науках використовуються переважно  структурні і функціональні моделі. З’ясовано, що можливість побудови таких моделей закладена в тому факті, що всякий соціальний об'єкт має функціональну сторону, тобто відповідну поведінку, і одночасно характеризується внутрішнім структурним змістом.
Структурні моделі відтворюють структуру громадської думки, яка включає три компоненти - раціональний, емоційний і вольовий. Раціональний (пізнавальний) компонент - це знання людей про події, явища, факти, що є об'єктом суспільної уваги. Емоційний компонент - це. настрої, відчуття, що утворюються з приводу об'єкту громадської думки. Вольовий компонент, тобто певні дії суб'єктів громадської думки.
1. До структурних моделей громадської думки віднесені моделі  Гегеля, що складається з таких елеменів: умови існування громадської думки, об'єкт (зміст) громадської думки, носій громадської думки, характер судження, співвідношення "всезагальної" і "особливої" думки, поєднання і "протилежність" в "явищі" елементів істини і брехні; Н. Лумана, який розуміє громадську думку як сукупність поглядів, звичаїв, способів поведінки; Ласвелла (структура передачі інформації: хто - що - по якому каналу - з яким ефектом ); Т. Ван Дейка (структури новини , яка створює ту чи іншу схему сприйняття); К.Левина ( модель воротаря, який структурує новини для подальшої трансляції через ЗМІ ); Цаллера (існують добре і погано інформовані громадяни. Еліта - добре інформовані , вона формує громадську думку і передає його в маси ) ;. Ліппмана (Основна структурна одиниця громадської думки - стереотип);
2. До функціональних моделей  віднесені моделі Лазарфельда ( ЗМІ мають мінімальний вплив. Суспільно думка формується через лідерів думок , які мають авторитет у свого оточення ); Ноель Нойман (Спіраль мовчання, пов'язана зі страхом опинитися в меншості); Ховланда (Сприйняття інформації масами залежить від ступеня довіри до її джерела), Роджерса ( Дифузна модель. Необхідно переконати критичні 5% суспільства , які потім переконають всіх інших), модель громадської думки В.Оссовського, яка формується таким чином: 1. Індивід усвідомлює думку "інших" і при цьому: а) повністю її приймає; б) приймаючи її частково, коригує свою думку; в) залишається при своїй власній думці. 2. Індивід добровільно, не відчуваючи зовнішнього примусу, ідентифікує свою позицію з громадською думкою. 3. Індивід має власну думку з тієї чи іншої проблеми, однак йому бракує ідентифікації зі спільнотою, і він нічого не знає про думки інших.

2.	Емпіричні виміри консолідації та збагачення громадської думки 

2.1.	Консолідована громадська думка: досвід операціоналізації поняття (Фролов П.Д.)  

Консолідація  українського суспільства сьогодні перетворилася з проблеми відсторонено-теоретичної до кричуще-практичної. Її актуальність відчувають не тільки політики та науковці, але й переважна більшість пересічних громадян. Одним із ключів до відновлення єдності українського суспільства, на нашу думку, має стати формування консолідованої громадської думки щодо спірних суспільних проблем. При цьому інтуїтивно зрозуміло, що така консолідація не обов’язково має означати цілковиту одностайність. Більше того, одностайність може бути й небажаною. Консолідація завжди відносна, її максимізація має межі як з точки зору можливостей (за певною межею витрачені зусилля перестають давати співрозмірний ефект), так і стратегічних пріоритетів (є межа, за якою консолідація просто небажана, надлишкова). Мистецтво управління громадською думкою передбачає адекватне визначення необхідного рівня її консолідації, а також оцінку того, які кошти мають бути витрачені з найбільшим ефектом для отримання результату, найбільш близького до бажаного. Відтак управління громадською думкою потребує як відповідних технологій консолідації, так і способів оцінки ступеня консолідованості думок, а також визначення типів консолідації. 
Спроби емпірично оцінити ступінь консолідованості громадської думки неминуче ставлять дослідника перед необхідністю певним визначити інтуїтивно би здавалося самоочевидні поняття «громадська думка» та «консолідація». Звернення до наявного досвіду таких спроб свідчить, що попри наявність кількох десятків визначень поняття «громадська думка», суперечки довкола нього й досі не вщухають. Більше того, безрезультатність спроб окреслити це явище у вигляді якогось одного загальновизнаного визначення та усвідомлення того, що прагнення сформулювати його стали ставкою у грі між соціальними групами (П. Шампань) породило точку зору, згідно з якою громадська думка являє собою «невловиму і неясну сутність» (К.Поппер), «добре обґрунтовану ілюзію» (П.Шампань), що власне «громадської думки не існує» (П.Бурдь’є), а наукового визначення (у позитивістському сенсі) дати неможливо. Бракує й власне соціально-психологічних досліджень тих явищ, що позначаються за допомогою поняття «громадська думка». Це є одною з причин того, що соціальні психологи змушені запозичувати визначення громадської думки, запропоновані соціологами. Зрозуміло, що специфіка соціально-психологічного розуміння цього феномену при цьому неминуче втрачається.
Спроби з’ясувати, що громадська думка являє собою саме як соціально-психологічна реальність, неминуче призводять до визнання необхідності розрізняти індивідуальну та громадську думку в межах свідомості кожної окремої людини [Оссовский, 1999]. Доцільності такого розрізнення водночас означає й необхідність визнання того, що людина може бути носієм не однієї, а кількох «громадських думок», які можуть бути не просто протилежними, а взаємовиключними, антагоністичними. В залежності від того, наскільки суб’єктивно значущими видаються людям розбіжності між цими громадськими думками, наскільки істотними та великими вони їх вважають, як характеризують носіїв тих чи тих поглядів, як оцінюють їх можливості та ресурси, наскільки великою вважають ймовірність узгодження різних поглядів тощо, зростають або зменшуються шанси вироблення спільної, єдиної, консолідованої думки спільноти. Не менше значення має і зміст наукових та побутових уявлень про консолідацію. Зміст поняття «консолідація» до цього часу не ставав предметом детального соціально-психологічного аналізу, тому при окресленні його меж доводиться спиратися на досвід визначення цього терміну в етнографії, політології, соціології та інших наукових галузей. 
Аналіз наявних наукових розвідок із цієї проблематики  дають підстави стверджувати, що запит на розробку поняття «консолідації» та дотичних до нього понять – «солідарність», «партнерство», «інтеграція», «асоціація», «кооперація», «координація», «консенсус», «компроміс», «злука», «соборність» – зумовлений пошуком нових форм взаємодії, які б забезпечували  і підтримували цілісність соціальної системи і ґрунтувалися на принципах взаємопорозуміння, взаємопроникнення, згоди, толерантності, співробітництва, соціальної справедливості, субсідіарності, соціальної гармонії та спільної відповідальності усіх суб’єктів взаємодії, а також могли ефективно протистояти тенденціям атомізації, диференціації, розшарування, дезінтеграції, поляризації. Ці форми взаємодії мають на меті урівноваження інтересів окремих осіб, груп, спільнот та суспільства в цілому. При розробці поняття «консолідація» важливим є визначення підходів до розуміння єдності і цілого, адже консолідація являє собою доволі специфічний вид (тип) цілісності (єдності). Оскільки загальновизнаним є те, що громадська думка не є сумою думок індивідуальних, консолідована громадська думка, як то кажуть за визначенням, може бути цілісністю лише надсумативною, а не сумативною. Надсумативним цілісностям притаманна різної тісноти взаємодія між частинами і наявність інтегративних властивостей цілого. Залежно від характеру взаємодії  складових тої чи тої надсумативної цілісності та вираженості притаманних  їм інтегративних властивостей різні науковці пропонують виокремлювати різні типи консолідації. Не менш важливе значення при виокремленні типів консолідації має й той центр тяжіння, та основа, на якій вона відбувається. В залежності від цього, зокрема, виокремлюють спонтанну, самочинну, стихійну і організовану, позитивну і негативну консолідацію, конструктивну і деструктивну, наступальну і оборонну, ситуативну (тимчасову) і тривалу (стійку) консолідацію, консолідацію навколо особи чи ідеї тощо. Ці різновиди консолідації уявляються нам як найзагальніші та позаісторичні, тобто такі, що діють у суспільствах будь-якого типу. Водночас досвід історії свідчить, що процеси консолідації в кожну епоху і в різних суспільствах мали й мають свою специфіку, яка накладається на усі вищезазначені різновиди консолідації, так би мовити, пронизує їх.
Розрізнення типів консолідації визнається вельми істотним для визначення шляхів, способів та конкретних технологій її творення. Якщо основний вектор розвитку суспільства визначити як траєкторію руху від примусу до все більшої свободи, то за основу розробки моделей консолідації громадської думки можна було би взяти органічний (усвідомлювано-добровільний) та механічний (примітивно-примусовий) типи солідарності, свого часу запропоновані Е.Дюркгеймом. За механічного типу консолідації завдання буде сприйматися як узгодження різнорідних думок та прагнень шляхом нав’язування окремим особам владної волі або досягнення між ними певних домовленостей, за органічного – потрібно створювати певні правила та настановлення, які б дозволяли людям діяти узгодженим чином,  або ж обирати та використовувати серед наявних ті, які би сприяли досягненню спільних позицій та порозумінню.
Буденні уявлення про консолідацію, як свідчать відповідні дослідження, досить виразно виявляються у тих образах, з якими асоціюються поняття цілісності, згуртованості, єдності, солідарності тощо. Їх результати свідчать про те, що одні люди схильні бачити основною єдності силу і владу, інші – економічні умови і освіту. Одні діяльнісну основу єднання шукають у відновленні минулого досвіду, інші більшою мірою орієнтуються на новий досвід, на майбутнє тощо. 
Пропонований ракурс розгляду громадської думки як складової індивідуальної свідомості дозволяє визначити її, спрощено та образно кажучи, – як те, що люди «думають» про те, що «думають» люди.  А оскільки люди, як правило, розуміють, що різні групи людей є носіями різних думок, які можуть як взаємодоповнювати одна одну і ставати основою плідних дискусій, так і спричинювати протистояння, конфлікти, сутички тощо, важливо мати можливість визначати, за яких умов громадська думка на внутрішньоособистісному  рівні може вважатися консолідованою, а за яких – ні. Ця задача не є суто пізнавальною. Адже те, як люди сприймають та оцінюють наявні розбіжності у поглядах і думках певних спільнот, не може не позначатися на ступені консолідованості того рівня громадської думки, який зазвичай фіксується під час соціологічних опитувань. Вирішення цієї задачі дозволить визначати, за яких умов наявність значної кількості респондентів, які дотримуються протилежних позицій, свідчить про розкол громадської думки, а за яких – вказують лише на її розмаїття та плюралізм.  
Відтак маємо на меті операціоналізувати поняття «консолідована громадська думка», що розглядається як складова індивідуальної свідомості.  У найбільш загальному вигляді визначити це начебто й нескладно – варто лише з’ясувати, як люди оцінюють характер розбіжностей у поглядах представників різних груп, які емоції та почуття у них при цьому виникають, як вони оцінюють можливості та перспективи подолання виявлених суперечностей, які із способів обстоювання своєї позиції вони вважають прийнятними, а  процедури розв’язання існуючих протиріч і ухвалення спільного рішення – легітимними тощо. 
Як відомо, у широкому сенсі операціоналізація (від лат. орегаtiо – дія) являє собою процес приведення понять до такого вигляду, який дозволяє працювати з ними на практичному рівні, оперувати ними при вирішенні конкретних аналітичних і прогнозних задач, верифікувати чи фальсифікувати гіпотези дослідження. Цей процес передбачає перетворення абстрактного поняття в конкретний науковий термін. У більш вузькому сенсі операціонализація – це специфічна наукова процедура встановлення зв'язку концептуального апарату дослідження з його методичним інструментарієм, спрямована на приведення поняття до вимірюваного вигляду, перетворення його на емпірично фіксовану змінну. Завдяки вказівкам на практичні дії та операції, конкретні процедури, прийоми та методи, операціоналізація надає можливість усім бажаючим  пересвідчитися у тому, що явище, описане у понятті, дійсно існує, що зафіксованому у понятті явищі дійсно притаманні ті властивості, які йому приписуються [http://politics.ellib.org.ua/pages-6911.html].
Спроби операціоналізації поняття «консолідована громадська думка», що знаходиться в стані, який Л.С. Виготський характеризував як «смутне знання», прирікають дослідника на неминуче «петлеподібний» рух від теоретичного дослідження до емпіричного і назад, окреслюючи поняття в просторі конкретних індикаторів. Оскільки етап теоретичної операціоналізації, призначенням якого є  конкретизація поняття, чітке окреслення його меж у полі можливих тлумачень нами пройдений (його результати викладено вище), варто перейти до наступного етапу – вибору операціональних визначень для понять, що передбачає зазначення емпіричних значень теоретичних смислів. Отже, спробуємо перевести поняття «консолідована громадська думка» в індикатори, точніше у так звані індикаторні поняття, завдання яких перевести це поняття із категорії таких, що не може бути виміряне безпосередньо, до категорії тих, які можна зафіксувати емпірично.
Спочатку позначимо ті, що можуть вважатися інтегральними. До їх числа, на мою думку, насамперед варто віднести суб’єктивну оцінку ступеня розповсюдженості певних думок. Якщо певна думка сприймається людиною як єдино можлива, безальтернативна, загальновизнана, притаманна усім людям без виключення, як щось цілком природне, то рівень її консолідації, що називається за визначенням, є високим. Проте такі випадки скоріше є виключенням, ніж правилом. Зазвичай доводиться стикатися з тим, що людина одночасно є носієм різних громадських думок, тобто їй відомі погляди представників тих чи тих спільнот. У цьому разі рівень їх консолідації насамперед визначатиметься суб’єктивною оцінкою розбіжностей між думками, позиціями носіїв тих чи тих поглядів. Адже одна справа, якщо люди дотримуються різних позицій, але оцінюють їх як взаємоподовнювані, однаковою мірою правильні, й зовсім інша, якщо одні погляди вважаються правильними, а інші – не тільки неправильними, але й абсолютно неприйнятними, збоченими, шкідливими тощо.  При конструювання шкал для оцінки ступеня подібності-розбіжності думок можуть використовуватися наступні вербальні маркери: «ідентичні», «схожі», «подібні» – «кардинально відмінні», «взаємовиключні», «антагоністичні». Спроби деталізації цього інтегрального показника з великою імовірністю можуть виявити, що оцінка думок і поглядів як непримиренних, антагоністичних  зовсім не означає відсутність наявності так званих «точок консолідації», тобто ідей, цінностей, суджень, які поділяються усіма.  Якщо люди бачать такі «точки консолідації», точки можливих компромісів, то це підвищує шанси на вироблення якихось спільних підходів навіть за наявності здавалось б абсолютно взаємовиключних, ворожих позицій.
Керуючись наведеними вище міркуваннями та враховуючи наявність палких суперечок щодо суспільно-політичних подій, що сколихнули країну під час та після Майдану 2013-2014 рр.,  респондентам було запропоновано оцінити шанси збереження України як єдиної держави (див. табл. № 1). Концентрація громадської думки у думці індивідуальній у відповіді на запитання “Чи вважаєте Ви, що попри всі зовнішні та внутрішні загрози Україну можна зберегти як єдину державу?” є високою, оскільки вибір респондентом пропонованих альтернатив відповідей передбачає наявність у нього певних уявлень щодо позиції інших людей, спільнот, інституцій, які визначають  ступінь консолідованості українського суспільства.  
Таблиця 1. 
Розподіл відповідей на запитання “Чи вважаєте Ви, що попри всі зовнішні та внутрішні загрози Україну можна зберегти як єдину державу?” (у %) 
	Березень 
2014 р.	Травень 
2014 р.	Вересень 2014 р.	
так, бо того, що об’єднує громадян України, значно більше, ніж того, що роз’єднує	63,4	69,3	68,3	
ні, Україна занадто різна, і в одній державі нам не ужитися	16,2	16,1	14,3	
важко відповісти	20,4	14,6	17,4	

Думки та оцінки громадян на старті виборів до Верховної Ради України. Вересень ’ 2014 : інформа¬цій¬ний бюлетень / за ред. М. М. Слюсаревського ; упоряд. Л. П. Черниш. – К., 2014. – 36 с. 
Бюлетень підготовлено за даними всеукраїнського репрезента¬тивного опитування, проведеного Інститутом соціальної та політичної психології НАПН України спільно з Асоціацією політичних психологів України 
5–12 вересня 2014 р.

Попри всі зовнішні та внутрішні загрози Україну можна зберегти як єдину державу – переважна більшість громадян України (63,4%) вважає: того, що об’єднує українців, значно більше, ніж того, що роз’єднує. Набагато менше (16,2%) переконані, що Україна занадто різна і в одній державі її громадянам не ужитися. Не змогли визначитися близько 20%. 
Погляди на цю проблему мешканців АР Крим значно песимістичніші. Майже 40% опитаних жителів автономії вважають, що Україна занадто різна і “в одній державі нам не ужитися”. Проте   32,7% кримчан сподіваються, що Україну можна зберегти як єдину державу. Решта опитаних (27,6%) вагаються з відповіддю.
Найбільше тих, хто вірить у можливість збереження єдності України, серед молоді віком 18–29 років – 67,4%. Надалі оптимізм щодо цього питання перебуває у зворотній залежності від віку опитаних: 30–55 років – 65,6%, 56 років і більше – 58,1%. В останній віковій категорії більше всього й песимістів – 18,1%. Можливо, це тому, що люди похилого віку більшу частину життя прожили в СРСР, громадяни якого становили “єдиний радянський народ”, і були вже дорослими людьми, коли ця держава 
за 1-2 роки розвалилася.
Водночас переконаність у тому, що розбіжності у думках, оцінках, позиціях різних груп відсутні, що всі мають однакову думку з того чи того питання, або відмінності у поглядах є неістотними, зовсім не означає, що ця переконаність є хибною. Причин виникнення такої ілюзії одностайності може бути чимало. Навіть у тому випадку, коли результати соціологічних опитувань начебто свідчать про високий рівень одностайності думок громадян, реальний ступінь консолідації громадської думки насправді може викликати великі сумніви. Наприклад, той факт, що понад 70% українських громадян висловлюються за єдину Україну, зовсім не означає наявності істотних, часто принципових розбіжностей щодо засадничих умов такої єдності. На користь цього, зокрема, говорить те, що погоджуються із судженням «громадян України об’єднує значно більше, ніж того, що роз’єднує» вважають,  передусім упевнені у тому, що «події в Україні розвиваються у правильному напрямі» (r=0,99, p < 0,05). Натомість ті, хто погодився із судженням «Україна занадто різна, і в одній державі нам не ужитися» у більшості випадків дотримуються думки,  що події в Україні розвиваються у неправильному напрямі (r=0,98, p < 0,05). За даними всеукраїнського опитування, проведеного Інститутом соціальної та політичної психології у жовтні 2014 переконаних у тому, Україна рухається у правильному напрямі було 32,2%,  у неправильному – 38,3%. [Громадська думка і суспільні настрої напередодні парламентських виборів. Жовтень ’ 2014 : інформаційний бюлетень / упоряд. Л. П. Черниш. – К., 2014. –  40 с.] (За даними онлайн-опитування міського населення віком 18-55 років, проведеного соціологічною компанією TNS-Україна (М. Чурилов) у той самий час, що й дослідження ІСПП, кількість українців, які вважають, що Україна рухається в правильному напрямку, становила 26%, у неправильному – 50%). [http://tsn.ua/ukrayina/ukrayinci-vse-menshe-zadovoleni-vladoyu-ta-vse-bilshe-pidtrimuyut-vstup-do-nato-opituvannya-390317.htm]
Не меншого значення для визначення рівня консолідованості громадської думки є образ тих громад, які є її носіями, та оцінка взаємин між ними. Серед усього розмаїття можливих характеристик, які визначають сутність образів спільнот, що є носіями тих чи тих думок, найважливішими уявляються координати цих образів у семантичному просторі таких смислових вимірів як «СВІЙ» - «ЧУЖИЙ» - «ІНАКШИЙ». Важливість  модальності та ступеня емоційної забарвленості образів носіїв нетотожних, а то й несумісних, взаємовиключних думок як чинника підтримки, збереження їх консолідованості, чи не найкраще передає приказка «милі сваряться – тільки тішаться». Соціальні психологи добре знають, що важливим є не тільки «ЩО» говориться, але й «КИМ» саме говориться. Сформованість інклюзивної ідентичності зазвичай є важливим чинником сприяння консолідованості громадської думки. Допоки представники громад, які висловлюють думки, що не поділяються іншими, ідентифікуються як «МИ», як «свої» чи принаймні «інакші», шанси збереження (вироблення) консолідованої позиції, консолідованої думки у суспільстві лишаються доволі високими. Відсутність або недостатня сформованість такої ідентичності може загрожувати розколом як громадської думки, так і суспільства. Переконливим прикладом цього може бути нещодавна втрата Україною Криму, яка навряд чи була би можливою, якби не переважання регіональної ідентичності кримчан над загальноукраїнською, недостатня сформованість останньої. (Серед опитаних і 2008, і 2014 р. найбільше було тих, хто почувався мешканцем Криму чи якогось конкретного   міста, селища, району –  49% та  42% відповідно. Росіянами у 2008 р. почувалися 27%, громадянином Росії у березні 2014 – 18% 18%. Російськомовним жителем України – 20%, українцем, громадянином України – 15%. Чисельність осіб із радянською ідентичністю залишилася фактично незмінною – 5 і 6%. Ці дані наводять на думку, що ідентичність кримчан, як і слід було очікувати, за великим рахунком, змін не зазнала) [Криму — мир? Ірина Кириченко 25 квітня http://gazeta.dt.ua/socium/krimu-mir-_.html ]. Не може не привернути увагу й той факт, що за результатами опитування соціологічної групи «Рейтинг», проведеного у серпні 2014 у всіх регіонах, окрім Криму, в цілому по Україні громадянином України визначали себе 64% опитаних, а основним ідентифікатором для 44% жителів Донбасу залишався «житель свого регіону, міста, села», тоді як громадянином України почувалися тут лише 25%. При цьому патріотом своєї країни у цьому регіоні тою чи тою мірою вважали 69% опитаних [Динаміка патріотичних настроїв 15.08.2014 http://www.ratinggroup.com.ua/products/politic/data/entry/14101/ 
Рівень консолідації громадської думки за наявності розмаїття позицій неможливо правильно оцінити, якщо не враховувати особливості емоційних стосунків між представниками різних спільнот. Насамперед йдеться про ступінь довіри, емпатії та взаєморозуміння між тими, хто дотримується різних поглядів. Наявність емпатійних зв’язків та довіри між сторонами уможливлює інтеграційні, об’єднувальні процеси та прискорює пошук точок консолідації. Натомість їх відсутність, взаємні підозри та антипатія можуть призвести до руйнування навіть тих ідей, цінностей, смислів, що єднали суспільство. В якості зразка для розробки вимірювального інструменту даного параметру може бути використана широковідома шкала соціальної дистанції Богардуса.
Окрім особливостей ставлення до певних спільнот як носіїв тої чи тої думки вельми виразним показником консолідованості громадської думки є рівень довіри до тих державних та суспільних інститутів, що виконують функцію своєрідних посередників між тими, хто дотримується різних поглядів. Такими посередниками, зокрема, є  президент, уряд, парламент, суди, правоохоронці, ЗМІ, громадські організації. Ступінь довіри до них зазвичай визначається за допомогою такого традиційного інструменту, як соціологічні опитування. 
Проте не тільки довіра до державних, суспільних інституцій та ЗМІ може виконувати роль показника консолідованості громадської думки. Таким показником може бути й оцінка спрямованості їхніх дій на єднання суспільства чи посилення у ньому протистояння, розпалювання конфліктів та ворожнечі. 
Так, скажімо, більше половини опитаних (53,0 %) вважає, що рішення нової влади на чолі з в.о. Президента О. Турчиновим не були адекватні розвитку ситуації в Україні, й лише кожен четвертий (26,9 %) дотримується протилежної думки. Тому закономірно, що майже половина респондентів (49,6 %) переконана, що дії нової української влади скоріше розколюють Україну, ніж об’єднують. Позитивну оцінку дає лише чверть 27,6 % учасників опитування [Думки та оцінки громадян на старті виборів до Верховної Ради України. Вересень ’ 2014 : інформаційний бюлетень / за ред. М. М. Слюсаревського ; упоряд. Л. П. Черниш. – К., 2014. –  36 с.] 
Наявність бажання та готовності домовлятися, прагнення до пошуку компромісів, готовність слухати та спроможність чути інших – наступний важливий критерій консолідованої громадської думки. Наскільки важливим є наявність такого бажання для вироблення консолідованої позиції свідчить крилата ще із стародавніх часів фраза афінського адмірала Фемістокла: «Бий, але вислухай!», з якою він звернувся до командувача об’єднаним флотом греків Еврібіада, що в запалі суперечки замахнувся на нього. На жаль, донедавна вітчизняні ЗМІ рясніли не тільки закликами до єднання країни, але й заголовками на кшталт «Я не бажаю слухати Донбас», «Поки Донбас не зробить щось корисне, його не треба ані слухати, ані бачити», а пропагандистський штамп «нам не треба розуміти Донбас», «там ні з ким розмовляти, і ні з ким домовлятися» міцно утвердився у свідомості багатьох українців, часто непересічних. Така позиція обґрунтовувалася, зокрема, тим, що Схід сприймає переговори як прояв слабкості і поведінки переможеного. В якості ще одного показника посилення поляризації громадської думки є наявність заборонених для обговорення тем, розширення їх переліку, запровадження цензури.
Готовність та бажання спілкуватися з опонентами, домовлятися з ними варто розглядати в якості важливого показника консолідованості громадської думки, оскільки напряму пов’язані із наявністю комунікативних контактів, їх інтенсивністю, спрямованістю, емоційною атмосферою горнила формування громадської думки – обговорень та дискусій тощо. На жаль, в українському суспільстві із усім цим були, є і продовжують накопичуватись серйозні проблеми. 
Згідно з результатами всеукраїнського опитування, проведеного на початку грудня (4-9 грудня) 2013 компанією Research & Branding Group, на той час підтримували київський Євромайдан 49% респондентів, не підтримували – 45%. Найбільшою підтримкою Євромайдан користувався на Заході (84%) і в Центрі (66%) України. Симпатизувала Евромайдану третина жителів Півдня України (33%) і 13% жителів східного регіону. Найбільше тих, хто не підтримував київський Євромайдан було на Сході (81%) та Півдні (60%) України серед , серед жителів центральних областей таких було 27%, західних – 11%.[ Евромайдан поделил страну почти пополам.  49% поддерживают акции протеста, 45% - нет // Електронний ресурс. – Режим доступу:  http://vesti.ua/strana/29174-polovina-ukraincev-podderzhala-janukovicha]
За такого балансу прихильників та противників Євромайдану найкращим способом уникнення загострення протистояння могло би стати започаткування діалогу не тільки між владою та опозицією, але й широкого суспільного діалогу, формати якого були успішно апробовані 2004 року.    Проте складається враження, що у 2014 провідні політичні гравці з тих чи тих причин у ньому були незацікавлені. Більше того, результати опитувань фонду «Демократичні ініціативи» наводять на думку про свідоме нагнітання ними у громадській думці атмосфери протистояння та доведення ситуації до відкритого протистояння (див. Табл. 1) [Від Майдану-табору до Майдану-січі: що змінилося?  http://dif.org.ua/ua/polls/2014_polls/vid-maidanu-taboru-do-maidan.htm]
Таблиця 1.
Динаміка відповідей респондентів на запитання: «Чи згодні Ви з пропозицією проведення Круглого столу переговорів за участі влади, опозиції та  громадських лідерів  за посередництва міжнародних організацій?» 
	Майдан-мітинг
(7-8 грудня 2013 р.)
N=1037	Майдан-табір
(20 грудня 2013 р.)
N=515	Майдан-Січ
(3 лютого 2014 р.)
N=502	
Так, такі переговори потрібні	51,3	45,3	27,4	
Ніяких переговорів з владою вести не потрібно	41,5	46,6	63,1	
ВАЖКО СКАЗАТИ 	7,2	8,2	9,6	

З даних, наведених у таблиці № 1, видно, що попри те, що вже на початку Майдану майже кожний другий учасник цієї акції був радикально налаштований і вважав за недоцільне ведення будь-яких переговорів, кількість прихильників діалогу з владою все ж-таки була дещо більшою. Проте протягом двох місяців  кількість прихильників діалогу між сторонами протистояння зменшилася майже удвічі – з 51,3% до 27,4%. Натомість чисельність респондентів, налаштованих проти будь-яких переговорів зросла 3 41,5% до 63,1%. 
Змінилося й ставлення учасників Майдану до силових акцій – пікетування державних установ, захоплення будівель і створення незалежних від владних структур збройних формувань. Як свідчать дані, наведені у табл. № 2., кількість осіб, готових особисто брати участь у таких акцій протягом усього Майдану неухильно зростала. 
Таблиця 2.
Динаміка відповідей респондентів на запитання: «В яких акціях соціального протесту Ви особисто були б готові взяти участь?»
	Майдан-мітинг
(7-8 грудня 2013 р.)
N=1037	Майдан-табір
(20 грудня 2013 р.)
N=515	Майдан-Січ
(3 лютого 2014 р.)
N=502	
Пікетування державних установ, блокування їхньої роботи 	35,4	38,5	56,0	
Захоплення будівель	13,8	19,5	41,0	
Створення незалежних від владних структур збройних формувань	15	21,3	50,4	

Особливо стрімко збільшувалася серед майданівців кількість бажаючих вступити до лав збройних формувань. Якщо на Майдані-мітингу про готовність особисто взяти участь у них заявляли 15%, на Майдані-таборі – 21,3%, то на Майдані-Січі – вже 50,4% учасників. [Від Майдану-табору до Майдану-січі: що змінилося?  http://dif.org.ua/ua/polls/2014_polls/vid-maidanu-taboru-do-maidan.htm]. Поширення таких настроїв є цілком зрозумілим, адже увесь цей час був наповнений жорстким протистоянням протестувальників та силових структур – побиття,  репресії, зникнення людей, а після ухвалення сумнозвісних законів від 16 січня – справжні криваві бої на Грушевського і перші людські жертви. Майдан дуже змінився зовні – ощерився барикадами, напружився у постійному очікуванні нападу,  став більш закритим. Майдан-табір перетворився на Майдан-січ. 
Перемога Майдану не призвела до кардинальних змін в умонастроях українців. Доволі красномовними у цьому сенсі є результати всеукраїнського репрезентативного опитування, проведеного Інститутом соціальної та політичної психології НАПН України у березні 2014 р. [Стан суспільної свідомості в Україні  після падіння режиму Януковича. Березень ’ 2014 : інформаційний бюлетень / за ред. М. М. Слюсаревського ; упоряд. Л. П. Черниш. – К., 2014. –  56 с.]. Вони свідчать: при тому, що поточні події активно обговорюють між собою майже 90% громадян, майже 42% опитаних намагаються уникати спілкування з тими, чия точка зору на поточні суспільно-політичні події істотно різниться або й суперечить їхній власній. Більше того, значна частина громадян готова часто виявляла готовність розірвати будь-які стосунки з тими, хто має інше світобачення. Тих, хто найчастіше спілкується лише з однодумцями, у Західному регіоні 51,6%,  у Центральному – 44,2%, Східному – 38,1%, Південному – 32,3%. Уникають обговорення поточних подій у Західному регіоні 5,7%, у Центральному – 9,1%,  Східному – 14,3%, Південному – 10,9%. Подібна капсулізація навряд чи може сприяти досягненню суспільного консенсусу. Скоріше навпаки, прагнення до спілкування переважно а той виключно з тими, хто думає так само, як і ти сам, створює потужні комунікативні бар’єри, унеможливлює чути і розуміти одне одного і створює передумови до готовності дивитися один на одного виключно через прорізь прицілу. 
Результати опитування, проведеного Інститутом соціальної та політичної психології у травні 2014 р. зафіксували чималу кількість радикально налаштованих громадян. Про свою особисту  готовність під час масових заворушень, мітингів і демонстрацій застосувати силу, а то і зброю заявили 29,2 % респондентів. Із них однозначно готові робити це 10,4 %.  (Згадаймо: серед учасників Майдану-табору 20 грудня 2013 р.готовність взяти до рук зборю виявляли 21,3% опитаних). Здавалося б, небагато, але якщо ці люди матимуть змогу реалізувати свої уявлення про наведення ладу в країні, це може запустити ланцюгову реакцію, яка врешті здатна призвести до громадянської війни. При цьому силові методи та зброю готовий використовувати кожний третій опитаний Західного (34,1 %) та Центрального (33,5 %) регіонів. На Сході і Півдні на користь силових методів висловилося значно менше респондентів – 26,4 % і 13,9 % відповідно. Різниця, очевидно, пояснюється тим, що на Сході та Півдні вже переконалися на практиці, до чого це призводить. Чим молодші респонденти, тим частіше вони виявляють готовність хапатися за зброю і вирішувати проблеми за допомогою сили – схильність до радикальних рішень, як правило, зворотно корелює з віком людей. Особиста готовність до застосування сили певним чином відображає електоральні уподобання респондентів. Найчастіше таку готовність виявляли прихильники кандидатів у президенти О. Ляшка – 47,7 % та А. Гриценка – 37,9 % [Суспільно-політична ситуація в Україні напередодні президентських виборів. Травень ’ 2014 : інформаційний бюлетень / за ред. М. М. Слюсаревського ; упоряд. Л. П. Черниш. – К., 2014. – 66 с.]

Розподіл відповідей на запитання “На Вашу думку, чи потребує Україна започаткування загальнонаціонального діалогу щодо проекту майбутнього держави?”  (у %) 
●	так, потребує невідкладно	33,7
●	так, але після залагодження воєнного конфлікту на Сході	37,8
●	ні, не потребує – досить уже порожньої балаканини	13,5
●	інша думка 	1,0
●	важко відповісти	14,0
Думки та оцінки громадян на старті виборів до Верховної Ради України. Вересень ’ 2014 : інформаційний бюлетень / за ред. М. М. Слюсаревського ; упоряд. Л. П. Черниш. – К., 2014. – 36 с. 
Бюлетень підготовлено за даними всеукраїнського репрезента¬тивного опитування, проведеного Інститутом соціальної та політичної психології НАПН України спільно з Асоціацією політичних психологів України 
5–12 вересня 2014 р.
Інформативними показниками здатності громадської думки до консолідації може стати готовність її носіїв змінювати власну точку зору чи, навпаки, бажання вплинути на інших. У тому разі, коли у всіх сторін домінує прагнення змінити виключно думку опонентів, бажання їх переконати, навернути у власну віру, перспективи консолідації виглядають примарними. 
Втім, бажання та готовності дискутувати часто буває замало. Вони мають бути підкріплені відповідними правами та можливостями. У нашому випадку йдеться про оцінку рівня безпечності публічного висловлювання тих чи тих точок зору. Характер очікуваних санкцій за  висловлювання альтернативних думок може варіювати від громадського осуду, ізоляції (бойкоту), різноманітно-правових адміністративних обмежень і заборон до фізичного насильства та ізоляції і навіть убивств. 
Нарешті, важливими показниками консолідації громадської думки можна вважати ті правила досягнення спільної позиції, спільного бачення, ведення суперечок, вирішення конфліктів тощо, на які орієнтуються та яких фактично дотримуються її носії. Багато з них, по суті, являють собою імпліцитні передумови консолідації, які, власне, й визначають її тип, проте, як правило, не усвідомлюються та не обговорюються, оскільки вважаються самоочевидними, природними, єдино можливими. Їх виявлення є вельми непростою, проте перспективною справою. Уявляється, що їх експлікація значною мірою може прояснити, як саме благими намірами моститься дорога до пекла, чому часто результат здавалося би шляхетних зусиль описується  відомою фразою «хотіли як краще, а вийшло як завжди». Чимало з таких найбільш загальних правил, що визначають конкретні стратегії поведінки, зафіксовані у судженнях на кшталт: «мир – це виграна війна», «добро переможе зло. Воно поставить його на коліна і по звірячому вб’є», «гуманістами ми будемо після того, як знищимо ворогів», «усі переговори визначаються тим, у якої сторони під столом прихована більша палиця», «якщо буде потрібно, ми будемо посміхатися самому дияволу», «домовитися можна з ким завгодно та про що завгодно, було би бажання», «добро має бути з кулаками» тощо. На сьогодні суспільною практикою вироблено чимало правил вирішення суперечок і досягнення спільної позиції.  Переважну їх більшість можна звести до наступних: безкомпромісна боротьба з хибними поглядами і ідеями, а також з тими, хто їх поширює; делегування повноважень на прийняття рішення стосовно предмету суперечок третій стороні (посереднику); беззаперечне (добровільне чи примусове) підкорення меншості більшості; підкорення меншості більшості із збереженням прав меншості на пропаганду власних поглядів та критику більшості; надання меншості права вето при прийнятті рішень, забезпечення його представникам тих самих прав і можливостей у вираження і пропаганді власних думок, що і представники більшості; максимально можливе врахування більшістю інтересів меншості; максимальне врахування позицій та інтересів усіх зацікавлених сторін; мінімізація переваг, які в результаті отримають усі сторони діалогу. Видається, що виявлення свідомої чи несвідомої орієнтації на ті чи інші правила, дозволить визначати тип та перспективи консолідації громадської думки та суспільства в цілому. 
Висновки. Визначення типу та рівня консолідованості громадської думки на емпіричному рівні на сьогодні потребує «петлеподібного» руху від теоретичного дослідження до емпіричного і назад, що зумовлено розмитістю визначень поняття «громадська думка», наявністю чималої кількості його тлумачень. Для окреслення поняття «консолідована громадська думка» в просторі конкретних індикаторів як соціально-психологічного явища, що існує на рівні індивідуальної свідомості, варто використовувати наступні групи показників: оцінка ступеня розповсюдженості  та співпадіння- розбіжностей  певних думок; особливості образу носіїв тої чи тої думки;  оцінка можливостей вільно висловлюватись; наявність бажання та готовності спілкуватися, домовлятися тощо; орієнтація на ті чи ті правила досягнення спільної позиції, спільного бачення, ведення суперечок, вирішення конфліктів.

2.2.	Імпліцитні моделі консолідації громадської думки у свідомості студентської молоді (Петрунько О.В.)
Загострення й актуалізація питань, пов’язаних із консолідацією громадської думки як базового чинника консолідації інформаційних суспільств, спричинена необхідністю пошуку нових моделей суспільної згоди, згуртованості, єдності і, відповідно, нових форм взаємодії в умовах, коли старі моделі й форми виявляються неефективними. Нині цілком очевидно, що протягом останнього десятиріччя українське суспільство не стало консолідованішим, а навпаки, увиразнилися ознаки деконсолідації: зруйнована довіра населення до державних інститутів, посилилася конфронтаційність мислення як політиків, так і громадян, зросла недовіра жителів регіонів один до одного тощо [9]. Отже, держава або не має гарантованих важелів консолідації, або ж неефективно їх застосовує.
Отже, важливим і актуальним є дослідження чинників суспільної консолідації та з’ясування можливостей їх активізації. Один з таких чинників – громадська думка (думка, яка не вичерпується думкою владної й інших еліт та їх більш чи менш вичерпними репрезентаціями в ЗМІ), з природними для неї консолідувальними ресурсами, серед яких – знання про себе саму та свої консолідувальні можливості. Причому (і в цьому є очевидна проблемність) це знання не тільки (і не стільки) усвідомлене й належно рефлексоване, а й (і часом переважно) неусвідомлене, неявне, імпліцитне, але так само впливове. І наразі увагу буде приділено саме імпліцитному знанню, яке, попри неявність і нерефлексованість, істотно впливає на вибір стратегій взаємодії і поведінку його носіїв, а в разі відтворення й експлікації – містить великі пояснювальні і прогностичні можливості для дослідників соціальних процесів (Дж.Келлі, Дж.Брунер, Р.Тагіурі, В.Ф.Петренко, П.Д.Фролов) [10].
Мета статті – відтворити імпліцитні соціальні моделі консолідації громадської думки, існуючі в свідомості студентської молоді, та означити перспективи корекції цих моделей.
Дослідження проблеми. В інформаційних суспільствах (а надто – в часи доленосних суспільних перетворень) істотно зростає роль громадської думки як репрезентанта і потужного регулятора суспільного життя, який внормовує це життя, увідповіднює й приводить його до певного «спільного знаменника» на всіх рівнях функціонування суспільства. Така регуляція можлива завдяки природним для громадської думки консолідаційним (здатним консолідувати її саму) і консолідувальним (здатним консолідувати тих, хто перебуває у сфері її впливу) ресурсам – наявність яких є умовою її життєздатності й функціонування. Ці ресурси утворюють потужний консолідувальний потенціал громадської думки, а критичне їх послаблення ставить під сумнів сам факт її існування [6].
Аналіз наукових і фахових уявлень про громадську думку дає підстави розглядати цей надзвичайно багатофункціональний феномен насамперед як: 
1)	соціальний інститут, який є агентом впливу на індивідуальних і колективних соціальних суб’єктів, інструментом збереження чинного суспільного порядку, а отже, виконує низку відповідних функцій – аналітико-прогностичну, функцію соціальної оцінки (раціональної і ставленнєвої); функцію соціального впливу і контролю (нормувальну, прескриптивну, пропозиційну, регулятивну, функцію санкцій та ін.);   
2)	спільний ментальний простір неоднаковою мірою усвідомлюваних і експлікованих індивідуальних і колективних, об’єктивних і суб’єктивних смислів, змістів, значень, оцінок, емоцій, почуттів, ставлень тощо, носіями яких є колективні й індивідуальні суб’єкти, які з різною мірою активності комунікують (взаємодіють) одні з одними з приводу дискусійних суспільно значимих питань, що становлять інтерес для більшості комунікантів; 
3)	процес спільного творчого конструювання й узгодження (консолідації) смислів, змістів, значень, оцінок, емоцій, почуттів, ставлень, дій, учинків тощо, який реалізується у горизонтальному (узгодження, консолідація думок, ставлень, поведінки, взаємодії індивідів у референтних соціальних групах) і вертикальному (узгодження, консолідація думок, ставлень, поведінки, взаємодії індивідів та соціальних груп із владою, суспільною елітою, соціальними інститутами тощо) вимірах; і в цьому смислі громадська думка є інструментом, який забезпечує поділяння людьми соціальної реальності, усвідомлення міри подібності з іншими її суб’єктами.
Усі ці репрезентації громадської думки так само, як і вона сама,  містять необхідну «консолідувальну ідею, представлену як усвідомлене, відрефлексоване й логічно вибудоване знання, а також як імпліцитні, неявні, невідчутні як повітря і досить різноманітні його фрагменти, які здатні організовуватися у відносно логічні побудови під впливом різноманітних ситуаційних чинників. Ці імпліцитні знання зазвичай не обговорюються їх носіями в процесі повсякденної комунікації, але вони інтуїтивно вгадуються тими, в чиїй свідомості приховані аналогічні змісти, і відносно активно (як емпатія чи щонайменше як «розділені емоції») або й так само приховано, імпліцитно «поділяються» ними. На основі множини таких, відносно невпорядкованих, імпліцитних знань можуть бути реконструйовані приховані серед них відносно організовані когнітивно-емоційні конструкти – імпліцитні  соціальні теорії, типології, моделі. Така реконструкція можлива за допомогою спеціальних процедур реконструювання, моделювання й інтерпретації, зокрема проективних методів (методу незакінчених речень, проективних малюнків, тесту руки Вагнера), методів експериментальної психосемантики, колективних опитувальних технік (тематичних дискусій, фокус-груп) з наступними контент-аналізом та інтерпретацією текстів, в яких репрезентоване й експліковане досліджуване явище. Власне, реконструкції імпліцитних моделей консолідації, прихованих у свідомості студентської молоді, і присвячене наше дослідження.
Питанням суспільної консолідації, в т.ч. моделям і чинникам внутрішньої єдності соціальних систем різного рівня складності приділяли увагу філософи, культурологи, політологи, соціологи, а віднедавна й соціальні психологи. Цьому, зокрема, присвячено праці Е.Дюркгейма, який розглядав механічний (примусовий, прескриптивний, тоталітарний, авторитарний) та органічний (свідомо-добровільний, аскриптивний, демократичний) типи консолідації суспільства (щоправда замість «консолідація» він вживав термін «солідарність»). 
Механічна, або авторитарна солідарність гарантується примусом і насильством, унормованими репресивним законом, функція якого – уподібнювати виконувані індивідами соціальні функції і самих індивідів та карати тих, хто цей закон порушує. Крім закону, поведінка людей жорстко регулюється колективними уявленнями, звичаями, традиціями, релігійними ідеями, соціальними правилами, нормами, контролями тощо. Тож механічна солідарність передбачає поглинання індивідуальних феноменів колективними в умовах жорсткої подвійної (законом і соціумом) регламентації, а її результат уявляється як тотожність і одностайність думок переважної більшості. Механічний тип солідарності, за Е.Дюркгеймом, характерний для нерозвинених, архаїчних, авторитарних суспільств [2]. 
Органічна солідарність (або демократична модель солідарності) –характерна для високорозвинених суспільств, інших високоорганізованих соціальних систем, де кожен індивід виконує специфічні функції згідно з усталеним там поділом праці. Це єдність, заснована на автономії індивідів, взаємному обміні, поділі функцій і функціональній залежності. При цьому колективна свідомість не поглинає індивідуальну: обидві органічно доповнюють одна одну. За Е.Дюркгеймом, головним джерелом органічної солідарності є саме поділ функцій, що послаблює колективну свідомість, але не призводить до її зникнення.  Умовою єдності за такої моделі є безперервна комунікація, що реалізується як діалогування, в процесі якого відбувається осмислення, визнання й узгодження альтернативних позицій, проблем, суперечностей, пошук «точок дотику», вироблення компромісів тощо [2].
Нині досить поширенішим є визначення суспільної консолідації як способу соціальної взаємодії, спрямованої на досягнення балансу інтересів окремих осіб, соціальних груп, спільнот і суспільства в цілому, що є базовим чинником цілісності, єдності і соціальної рівноваги суспільства. З огляду на це запропоновані Е.Дюркгеймом авторитарна й демократична моделі суспільної консолідації мають великий пояснювальний потенціал. Вони пояснюють: 1) як співвідносяться між собою альтернативні змісти; 2) як розподіляються функції між суб’єктами суспільної взаємодії. З огляду на це П.Д.Фролов пропонує розглядати нормативну (об’єднання навколо певних змістів, спільних для більшості «точок консолідації», ідей, інтересів, цінностей, уявлень про соціальні норми, спільних емоцій і почуттів) і процедурну консолідацію (вироблення спільного дискурсу, спільних уявлень, однакового розуміння про владу сили, владу більшості, вироблення  суспільного консенсусу, консолідація навколо харизматичної ідеї чи харизматичного лідера, консолідація «проти спільного ворога» тощо) [9].
Прикладами процедурної консолідації індивідів із спільнотою є адаптація, соціалізація та індивідуалізація. Адаптація означає орієнтацію на стабільність і соціальний порядок, пристосування до існуючих умов, вбудовування в них, дотримання відомих правил і норм. Соціалізація означає орієнтацію на суспільне визнання, успішну кар’єру, створення сім’ї і виховання дітей, що найбільше можливо в умовах стабільного розвитку, суспільної злагоди, загальних успіхів. Індивідуалізація означає орієнтацію на свободу, самореалізацію, самоактуалізацію, толерантність, повагу до інших, сприйняття єдності як різноманіття тощо [8].
Нині досить розробленими є поняття національної, етнічної, політичної консолідації, консолідації демократії. Українські дослідники (П.І.Гнатенко, О.М.Лозова, В.М.Павленко та інші) розглядають національну консолідацію як процес націєтворення, зміцнення етнонаціональних груп, з яких нація складається, формування спільних для всіх її суб’єктів території, інститутів, цінностей, ідентичностей (політичних, економічних, соціальних, духовних). При цьому механізмом національної консолідації уявляється згуртування нації навколо одної чи кількох надважливих ідей чи їх носіїв (харизматичних та інших лідерів), які репрезентують інтереси й уявлення широкого загалу і підкріплені (або й не підкріплені) інституціональними важелями [1; 3]. 
Важливий аспект національної консолідації – етнічна консолідація, поштовхом до якої є, за Х.Ортега-і-Гассетом, посилення життєвого тонусу нації, активація стимулів її активного самоздійснення. Масштаби, швидкість і глибина процесів етнічної консолідації залежать від низки соціальних, економічних, етнокультурних, соціально-психологічних чинників. Та найактивніше вони відбуваються: 1) в умовах загрози для цілісності етносу, конфлікту чи конкуренції з іншою етнічною групою (чим гостріший конфлікт, тим вища згуртованість, тим більша орієнтація на досягнення спільних цілей і, відповідно, менша – на особисті задачі, потреби й цінності); 2) у переломні періоди історії, коли етнос отримує перспективи й можливості сходження на більш високий щабель історичного буття [5]. 
Більшість дослідників консолідації наголошують на надсумативній, неадитивній її природі й існуванні різних типів надсумативних цілісностей, що мають неоднакові інтегративні властивості й різні типи зв’язків між їх частинами. На основі цих інтегративних зв’язків і властивостей В.І.Кирилов виділяє три типи неадитивних цілісностей: механічний, неорганічний і органічний. Механічне ціле характеризується такою взаємодією частин, за якої вони мало залежать від цілого, але ціле істотно залежить від них. Проте, таке механічне ціле є не простою сумою окремих частин – це інша якість, яка визначається взаємодією їх одна з одною. Неорганічному цілому властива така взаємодія частин, яка спричинює взаємоперетворення їх властивостей. Порівняно з механічним, у неорганічному цілому залежність частин від цілого є більшою, а залежність цілого від частин – меншою. Органічному цілому притаманні не лише внутрішня взаємодія частин, а й взаємодія цілого з зовнішнім середовищем, а отже, здатність до саморозвитку. Значення кореляційних та інтегративних зв’язків для цього типу цілісності дуже велике, його частини не можуть функціонувати поза цілим, а зміна однієї з частин означає й зміни інших частин і цілого загалом [4; 9].
Такий природничо-науковий аналіз типу зв’язків між цілим і його частинами покладено в основу розробки тривимірної типології і трьох типів соціальних цілісностей, запропонованих Д.В.Пивоваровим [7]:
1) тоталітарна, для якої характерне пригнічення частин цілим, нехтування якісних їх відмінностей на користь загальній однаковості;
2) гармонійна, у якій відсутні ознаки домінування частин і цілого одне над одним, а натомість – між ними існують зв’язки інтегративного, взаємодоповнювального, взаєморозвивального характеру;
3) партитивна, для якої характерна максимально можлива автономія її частин, яскраво виражений їх «індивідуалізм» і разом з цим – природна потреба цих частин у взаємодії – як потенційній можливості розвитку.
Окремі фрагменти наведених відомостей присутні й у буденній свідомості у вигляді імпліцитного соціального знання, що являє собою достатню (для створення необхідного «запасу різноманітності») кількість нерядоположних, несистематизованих, відносно автономних, стереотипних і творчих, когнітивних, когнітивно-емоційних та емоційних елементів, з яких в разі потреби відтворюються практично придатні імпліцитні теорії (так звані «теорії середнього рівня») і моделі світу, які з позиції «здорового глузду» відносно точно репрезентують соціальну дійсність. За певних обставин ті чи ті елементи активізуються, об’єднуються один з одним й переоб’єднуються (залежно від ситуації), тою чи тою мірою усвідомлюються і вербалізуються або й не усвідомлюються і не вербалізуються (ці ідеї є не лише в психології, а у нейробіології, нейроекономіці і т.д.), і саме в цьому полягає творча функція масової свідомості і громадської думки (як вияву останньої) при осмисленні й опрацюванні соціальними суб’єктами будь-якої сфери соціального знання. 
Як показали наші дослідження, здійснені протягом 2013-2014 рр. на вибірках студентів гуманітарних спеціальностей (N=120) із застосуванням психосемантичних і проективних методів, основні елементи імпліцитного  знання стосовно консолідації (щоправда, не всі однаково легко) можуть бути активовані, експліковані й реконструйовані в емпіричний спосіб. Найуспішніше активуються й відтворюються існуючі в свідомості студентів:  уявлення і припущення щодо вимірів консолідації; консолідувальні міфи; прості типології консолідації; моделі консолідації. 
1. Уявлення і припущення щодо вимірів консолідації, тих її «вузлів», в яких відбуваються перетин ідей, інтересів, їх інтеграція, єднання:
1)	уявлення про правила і норми (когнітивно-нормативний вимір консолідації): індивідуалізм – колективізм як цінність; рефлексивний потенціал; просоціальність; орієнтація на традиції; норми і способи контролю; індивідуалізм – просоціальність; егоїзм – альтруїзм; спільний дискурс, спільні смисли; інтереси, цінності і т.ін.;
2)	уявлення про консолідувальні моделі поведінки (поведінковий вимір): прийняття, довіра, відкритість – неприйняття, недовіра, захист; конформізм, підкорення – нонконформізм, виклик, спротив; орієнтація на консенсус – орієнтація на харизматичну ідею (харизматичного лідера); консолідація «заради чогось» (наприклад, за  спільне майбутнє, за збереження довкілля і т.ін.) або «проти чогось» (проти корупції, проти спільного ворога, проти зовнішнього агресора); комунікація, діалог, зменшення соціальної дистанції – сепарація, збільшення соціальної дистанції;  активне розв’язання спільних проблем – приховування, уникання проблем;  співпраця – конкуренція, боротьба тощо;  
3) уявлення про спільну емоційно-почуттєву основу консолідації (афективний вимір): спільні емоції і почуття; емпатійність; задоволеність із життя; соціальний оптимізм; психологічний комфорт; толерантність, терпимість до думок і дій інших людей; модальність ставлення до «іншості». 
2. Консолідувальні міфи (які є вірними не більш, ніж помилковими):
1.	Міф про спільне для всіх майбутнє.
2.	Міф про існування єдино правильного рішення, в якому варто переконати інших.
3.	Міф про силу і правду більшості. 
4.	Міф про те, що правильність своєї позиції можна довести, усунувши, знищивши ворога.
5.	Міф про компроміс як спосіб досягнення згоди.
6.	Міф про те, що кращий спосіб досягнути єдності – поступитися принципами заради спільної справи.
7.	Міф про лідера: консолідувати людей здатний харизматичний лідер, мудрий правитель, уряд, який повернеться обличчям до народу, тощо.
3. Імпліцитні типології консолідації громадської думки. На основі експлікованих імпліцитних уявлень, існуючих у свідомості студентів, відносно легко відтворюються наступні типи консолідації:
1) спонтанна (самочинна, стихійна, самоорганізаційна) консолідація, або так звана «народна дипломатія» і організована ззовні (за допомогою певних зовнішніх важелів), або так звана «бюрократична дипломатія»;
2) розвивальна (за щось, в ім’я чогось) і захисна (проти чогось);
3) ситуативна (тимчасова) і стійка (тривала);
4) консолідація навколо ідеї (партії) і навколо лідера (певної особи);  
5) демократична, добровільна і авторитарна, примусова. 
Одна з реконструйованих нами типологій базується на двох критеріях: 1-й – авторитет  єдиної думки, істини – плюралізм думок (даний критерій репрезентує зміст громадської думки, або її об’єкт); 2-й – думка еліти, «верхів» – думка громадян, «низів», «простої більшості» (цей критерій репрезентує носіїв, суб’єктів громадської думки). Тож можна говорити про чотири типи консолідації і чотири типи консолідованої громадської думки:
1) громадська думка, яка формується (консолідується) в умовах, коли є одна панівна істина, автором якої є еліта, а отже ця думка є елітарною за змістом і функціями (власне, елітарна модель консолідації);
2) громадська думка, яка формується (консолідується) в умовах, коли авторство єдиної конкурентоспроможної істини належить низам, народові (соціокультурна, або традиціональна модель консолідації).
3) громадська думка, що формується (консолідується) в умовах плюралізму думок, які мають елітарне походження і одночасно припускають плюралізм змістів і плюралізм елітних – у тому смислі, що вони мають рівні права – авторів (плюралістична, або демократична модель консолідації); 
4) громадська думка, що формується (консолідується) в умовах плюралізму думок, які належать народу, а отже, належно не артикулюються і тому мало усвідомлюються або й фактично відчужуються від їх авторів (демоскопічна модель консолідації).
4. Імпліцитні моделі консолідації – це найпридатніші, з погляду здорового глузду, консолідувальні стратегії. Найпоширенішими з них є:
1) моделі згуртування навколо спільних і значимих для більшості  ментальних феноменів (ідей, уявлень, в т.ч. про спільне минуле і спільне майбутнє, цінностей, цілей, завдань, авторитетів, нормативних приписів); таке згуртування може бути: вмотивовано-добровільним, заснованим на принципах демократії; самоорганізаційним, ініційованим «знизу» заснованим на вірі в єдину ідею, в спільний міф; декларативно-прескриптивним, прописаним інструкціями, «нав’язаним зверху». 
2) «протестні» моделі (згуртування, консолідація проти «спільного ворога», «зовнішньої загрози» і т.д.), які, власне, мають найпотужнішу консолідувальну силу і найважче піддаються корекції;
3) модель боротьби (спільні дії, об’єднані одною метою – здолати, перемогти ворога); 
4) модель співпраці, включення в спільну соціально значиму діяльність заради розвитку і досягнення відповідних цілей;
5) самопрезентаційні модель: хто «голосніше кричить» (активно, аргументовано заявляє, проголошує, переконує, в т.ч. і через масмедіа);
6) модель компромісу (балансу інтересів і взаємних поступок сторін);
7) полярна модель (бінарна, така, що припускає існування єдиної правди, а отже все решта – неправда) і полівекторна (плюралістична, що припускає існування кількох істин); 
8) модель консенсусу (означає згоду з оточення, яка виявляється в публічній поведінці, що цю згоду підтверджує);
9) модель конформізму (поступливість і підпорядкування вимогам групи навіть у разі особистої незгоди з ними). 
Описані знання і уявлення студентів про природу (важелі, типи, моделі) консолідації є досить розмаїтими і разом з цим універсальними, позавіковими, позачасовими, позаісторичними, характерними для суспільств будь-якого типу. Окремі їх фрагменти актуалізуються, взаємодіють, об’єднуються з іншими, специфічними для конкретних суспільств і конкретного історичного часу когнітивними й емоційними фрагментами, утворюючи імпліцитні якими соціальні суб’єкти керуються в повсякденній соціальній взаємодії на інтерсуб’єктному та інтрасуб’єктному її рівнях. На інтерсуб’єктному рівні консолідувальний потенціал соціальної взаємодії виявляється як толерантні оцінки й висловлювання на адресу носіїв альтернативних точок зору, готовність і здатність до контактів і діалогу, відкритий обмін інформацією. На інтрасуб’єктному рівні – як уявлення про природу соціальної єдності (полівекторну чи полярну), особистісна толерантність (толерантне ставлення до «іншості»), система цінностей та настанов, які визначають «прийнятні для всіх» мету і способи її досягнення, повага до Я- і Ми-ідентичностей тощо. 
У зв’язку з цим надзвичайно важливим видається пошук ефективних інструментів корекції та «переформатування» імпліцитних знаннєвих систем, увідповіднення їх з актуальними цілями і завданнями суспільства. Одним з таких інструментів є сучасні інтерактивні know how, а саме – інформаційні, інтервенційні, акціональні і рефлексивні технології  впливу. 
Як можна припускати, посилення консолідувального потенціалу таких систем за дії означених технологій відбувається через: 1) посилення консолідувального змісту соціальних уявлень, їх актуальності, гостроти, дискусійності, смисло- й емоціогенності; 2) посилення консолідувальної мотивації; 3) активацію рефлексії, підвищення загальної рефлексивної культури учасників соціальної комунікації; 4) зростання кількісних та зміна якісних показників комунікації; 5) активацію і зростання показників особистої, соціальної, етнічної толерантності тощо. При цьому вплив інформувальних, інформувально-інтервенційних та акціональних технологій на зміну соціальних теорій може бути однаково ефективним, але в разі застосування акціональних технологій вплив є більш стійким (спричинені ним зміни зберігаються триваліший час).
Висновки:
1.	Громадська думка є багатофункціональним феноменом масової свідомості, який має потужний консолідаційний і консолідувальний потенціал із мобілізації, внормування та спрямування думок і соціальної поведінки індивідуальних і колективних соціальних суб’єктів у належне просоціальне русло. Один з потенційних консолідувальних чинників – імпліцитні соціальні теорії (уявлення, моделі, типології) консолідації, які завжди містяться в її складі і можуть бути відтворені в емпіричний спосіб за допомогою проективних, психосемантичних та інтерпретаційних засобів. 
2.	Як з’ясовано, найуспішніше активуються й відтворюються існуючі в свідомості студентів: 1) уявлення щодо вимірів і чинників консолідації, а саме: про правила і норми, що репрезентують когнітивно-нормативний вимір консолідації; консолідувальні моделі поведінки (вимір поведінки); спільну емоційно-почуттєву основу консолідації (афективний вимір); 2) впізнавані більшістю консолідувальні міфи; 3) деякі типи консолідації: демократична і авторитарна; спонтанна і організована; розвивальна (в ім’я чогось) і захисна (проти чогось); консолідація навколо ідеї і навколо лідера; 4) моделі консолідації (прийнятні, з погляду здорового глузду, консолідувальні стратегії): консолідація навколо спільних для більшості соціально значимих цілей; «консолідація проти» (спільного ворога, зовнішньої загрози); консолідація-боротьба; консолідація-співпраця; консолідація-компроміс; консолідація-конформізм; бінарні, що припускають лише одну істину, і полівекторні (що припускають плюралізм істин і їх авторів) моделі та інші. 
3.	Ефективним і надійним інструментом корекції імплицітних соціальних моделей є інтерактивні технології впливу, насамперед акціональні й рефлексивні. Тому розробка і реалізація таких технологій –  консолідувальних за змістом і процедурами – є  надзвичайно перспективним напрямом теоретико-прикладних досліджень. 

Список використаної літератури:
1.	Гнатенко П.И., Павленко В.Н. Идентичность: философский и психологический анализ. — К.: Арт-пресс, 1999. — 466 с.
2.	Дюркгейм Э. О разделении общественного труда. Метод социологии. – М.: Наука, 1991. – 576 с. 
3.	Етнопсихологічний вимір України: семіозис, міфотворчість, ідентичність: моногр. / наук. ред. Лозової О.М. – К.: ТОВ НВП «Інтрсервіс», 2014. – 193 с.
4.	Кириллов В.И. Логика познания сущности / В.И. Кириллов. – М.: Высшая школа, 1980. – 175 с.
5.	Ортега-і-Гасет Х. Вибрані твори. – К. : Основи, 1994. – 424 с.
6.	Петрунько О.В. Консолідувальний потенціал громадської думки: структурна, динамічна та функціональна складові // Проблеми політичної психології та її роль у становленні громадянина Української держави: зб. наук. праць / Асоціація політичних психологів України, Інститут соціальної та політичної психології НАПН України; за заг. ред. М.М.Слюсаревського. –  К.: Міленіум, 2013. –  Вип. 15. – С. 207-214.
7.	Пивоваров Д.В. Онтология религии. – Екатеринбург: Изд-во Уральского университета, 2012. – 564 с. 
8.	Полюшкевич О.А. Гендерная дифференциация представлений о солидарности в реалиях современного российского города / О.А. Полюшкевич // Електронний ресурс. – http://fst.my1.ru/index/gendernaja_differenciacija_predstavlenij_o_solidarnosti_v_realijakh_sovremennogo_rossijskogo_goroda/0-53
9.	Фролов П.Д. Громадська думка: критерії та моделі консолідації // Наукові студії з соціальної та політичної психології. – К.: Міленіум, 2014. – С. 203-210. 
10.	Petrunko O.V., Frolov P.D., Poznyak D.V. Where red dictators coexist with promising democrats: the conceptualisation of politicians in post-communist Ukraine / The psychology of politicians / Ed. by Ashley Weinberg. – Cambridge: Cambridge University Press, 2011. – C. 203-233.

2.3.	 Думки українців щодо поточних подій: точки розколу та консолідації (Хлаповська Т.Г.) 

В сучасному демократичному суспільстві громадська думка відображає ставлення населення до тих чи інших подій в житті як окремої держави, так і світу в цілому. Уряди демократичних країн в своїх політичних діях завжди орієнуются на суспільні настрої та очікування, інакше влада ризикує втратити підтримку виборців, тому політична боротьба відбувається  не тільки в реальному просторі життєвих подій, але і у інформаційному  полі засобів масової інформації за вплив на настрої громадян щодо підтримки  політиків  громадською думкою. 
Сучасна  війна також відбувається на різних рівнях: в фізичному просторі за території та ресурси, в інформаційному просторі за контроль над інформаційними потоками та в психологічному просторі  як боротьба за підтримку громадською думкою  цінностей  тієї чи іншої сторони  військового конфлікту.  Проблема пошуку шляхів примирення в громадській думці вимагає визначення точок консолідації громадської думки стосовно мирного вирішення існуючих протиріч. 
Нами була здійснена спроба виявити точки консолідації громадської думки в Україні, Росії та західних країнах стосовно шляхів виходу з військового конфлікту на сході України.
В сучасних інформаційних суспільствах громадська думка виступає потужним регулятором суспільного життя [1].  В демократичних країнах влада формує державну політику, спираючись на очікування та цінності власних громадян. Якщо в тоталітарних суспільствах громадська думка представляється одностайною,  окремі думки є тотожними, некритичними до офіційної ідеології, несприйнятливими до альтернативи, то в демократичних суспільствах громадська думка узгоджується в результаті  пошуку спільних точок  зору при визнанні розбіжностей та суперечностей у поглядах. Консолідованість думки спільноти, на думку Фролова П.Д. виявляється у готовності та уміння вести діалог [2], в результаті якого «народжується» спільне рішення.  На думку Іванченко С.М., громадську думку  можливо вважати консолідованою, якщо в суспільстві або в його частині вдається досягти консенсусу, або згоди більшості зацікавлених сторін щодо спірних питань[3].  Саме думка більшості буде  вважатися консолідованою. Для великої спільноти консолідуючою основою можуть виступати спільні цінності (Луговий В.І.) [4] Колективні цінності утворюються в житті спільноти і мають певну значимість, згуртовуючи цю спільність. Саме   відсутності єдиних базових  цінностей у населення різних регіонів України  (переважання демократичних європейських цінностей  на Заході, у Центрі  й  на Півночі країни – та орієнтація на комуністичні цінності мешканців  Криму, Донецької  й Луганської  областей)  та підігрівання місцевого патріотизму  стала  причиною схильності  останніх піддаватися антиукраїнським  маніпуляціям російських медіа-засобів та, як  наслідок, зростанню сепаратистських настроїв й теперішнього військового протистояння [4]. 
Пошук консенсусу щодо шляхів об’єднання української нації навколо спільних цінностей та пріоритетних напрямків розвитку, на думку Овчарова А.О. є нагальною потребою суспільства [5].
Найбільш поширені цінності бажаного майбутнього України представлені в  молодіжному дискурсі, представленому в дослідженні під керівництвом Жадан І.В.  В ньому  виявлено, що переважаючими цінностями для українців є ліберальні (30,2%), а саме свобода, права людини, що розглядаються як умова розвитку і самореалізації. Найбільш важливою серед репрезентацій свободи виявилася свобода вибору(81%), на другому місці за значущістю – незалежність у думках і діях (65,9%), далі – свобода переконань (38,1%), свобода і права інших (33,3%)[6].
Свобода  як можливість вибору у всіх життєвих ситуаціях є провідною цінністю європейської демократії, де  вона обмежується лише тією шкодою, яка може завдаватися іншим [7]. Демократичні цінності, підтримані більшістю  українського суспільства виявилися несумісними з тоталітарними цінностями «руського миру», які нав’язуються сусідньою державою, де переважає закон сили над силою закону,  де порушення міждержавних угод є нормою, де існує неповага до державного суверенітету інших країн, а засоби масової інформації перетворилися на державну пропагандистську машину, що зомбує власне населення, не даючи збалансованої інформації  про розвиток подій. На цьому цивілізаційному ціннісному разломі і виникли нездоланні протиріччя, які переросли у військовий конфлікт. «Ця війна не лише за регіональне домінування. Це битва за цінності і майбутнє Європи… кордон якої тепер захищає Україна», – наголосив президент Порошенко в Брюсселі на саміті Європейської народної партії.
 Сучасну війну на сході України  аналітики назвали гібридною війною. Гібридна війна (hybrid warfare) –військова стратегія, яка об'єднує звичайну війну та інформаційно-психологічну війну. Типовими компонентами гібридної війни є використання: класичних прийомів ведення війни, нерегулярних збройних формувань і таких типів війни,  як інформаційна війна в ЗМІ та психологічна війна в громадській думці. 
На першому етапі інформаційно-психологічної війни відбувалося формування  громадської  думки навколо уявлення  про необхідність і неминучість  війни, необхідність захисту національних інтересів від зовнішньої загрози і т.  д. Громадська думка консолідується навколо цінностей захисту «нашого» світу проти «них», тобто «ворогів». [8]
Образ «ворога» виникає в результаті крайньої поляризації в громадській думці «нашої» та «протилежної» сторони. Для створення переконливого образу ворога, інформаційний простір наповнюється текстами, переповненими емоційно насиченими словами, які наділяють цей образ гіпертрофовано негативними властивостями. Образ ворога допомагає закріпити солідарність і ідентичність «ми-групи» проти зовнішньої загрози та обгрунтувати «свою правоту» в цій війні, він також легімітизує насильство, оскільки у мирний час жорстокість та вбивство інших людей порушує загальноприйняті норми людської моралі, релігійної етики і здорової психіки. Натомість під час війни ворога потрібно і необхідно знищувати заради перемоги.
Шляхи примирення  в громадській думці вимагають протилежного процесу: визнання війни, як трагедії для обох сторін та пошуку спільного між конфліктуючими сторонами,  визначення точок консолідації  громадської думки стосовно  можливостей мирного вирішення існуючих протиріч. 
Точки консолідації  громадської думки, на думку Фролова П.Д – це емоції, почуття, ідеї, цінності, судження, уявлення про соціальні норми, які поділяються більшістю.  Бачення таких «точок консолідації» підвищує шанси на вироблення спільних дій, спрямованих  на вихід з конфліктної ситуації. 
В нашому дослідженні вивчалась громадська думка стосовно політичної ситуації, яка переросла у військовий конфлікт  на сході України.
Нас цікавила громадська думка , яка формувалася під впливом різних типів медіа в Україні (телевізійні передачі, інтернет-ресурси). Цікаво було також порівняти громадську думку стосовно конфлікту на сході України, представлену результатами соціологічних досліджень в різних країнах-сусідах України. На основі розуміння настроїв населення стає більш зрозумілою політична ситуація в регіоні та з’являється можливість уявити шляхи мирного виходу з конфлікту.
Наше дослідження складалося з 3 частин:
1.	В першій частині визначалися точки консолідації  громадської думки, яка формується в українському телевізійному просторі (цикл передач «Свобода слова») стосовно геополітичних проблем: асоціації з ЄС та військового конфлікту з Росією. Точками консолідації в данному випадку виступають ті тези, які підтримуються більшістю аудиторії телепередач. 
2.	В другій частині вичався дискурс в російськомовному просторі соціальної мережі Facebook, а саме динаміка використання певних ключових слів, найбільш вживані з яких вказують на значимі теми в обговореннях в мережі. Вони можуть служити джерелом пошуку точок консолідації громадської думки в мережі.
3.	На третьому етапі виявлялися точки консолідації  громадської думки населення України, Росії та західних країн по відношенню до війни в Україні, представлена в результатах соціологічних досліджень, проведених в цих країнах. Точками консолідації виступають уявлення більшості населення щодо політичної ситуації в Україні.
В першій частині  дослідження ми вивчали громадську думку, яка формується в українському інформаційному просторі на прикладі передач «Свобода слова» на телевізійному каналі  ICTV. Нас цікавило питання, які точки консолідації  існують в очікуваннях громадян стосовно шляхів виходу України з військового конфлікту з Росією.  
Аналізувався зміст програм за  14 місяців:  з вересня 2013 року  по листопад 2014 року включно (42 передачі). Нагадаємо, що відбір 100 учасників кожної  програми «Свобода слова» відбувається за квотною двоступеневою вибіркою таким чином, щоб репрезентативно відобразити все населення України віком від 18 років.
Нами використовувалася програма контент-аналізу Kontent Pro 1,6, за допомогою якої вивчався зміст  висловлювань учасників програм, які об’єднали аудиторію програми. Найбільш вживані слова в дискурсі представлені в таблиці 1.
 Таблиця 1. Частотний аналіз змісту телепередач «Свобода слова» на каналі ICTV.
Категорії	Листопад 13 –травень 14	Травень 14 -листопад 14	
ми 	74	154	
вони	87	93	
український	12	68	
російський	14	35	
Мир	-	28	
Війна	9	11	

Частотний аналіз показав, що найбільш важливими частотними категоріями в циклі передач «Свобода слова»  є слова «ми» і «вони». За останні півроку (з травня 2014 по листопад 2014 слова «ми», «Україна», «українській» стали використовуватися майже в 2 рази частіше, ніж  за попередні півроку. Крім того, за останні півроку слова  «ми», «Україна», «українській» стало вживатися значно частіше, ніж «вони», «Росія», «російський». Слово «мир» в перші півроку дослідження практично не згадувалось, а за останні шість місяців 2014 року стало використовуватися в дискусіях вдвічі частіше, ніж слово «війна». Контент-аналіз засвідчив той факт, що українські політики стали частіше використовувати риторику консолідації замість риторики протистояння.    
В ході подальшого аналізу виявлено «точки консолідації» українського суспільства, тобто ті очікування, з якими згодна більшість населення, репрезентована аудиторією передач «Свобода слова» (таблиця 3). Для знаходження цих тез, ми проаналізували архів телепередач, представлений на сайті  передачі у вигляді друкованих текстів. В кожній передачі ведучим ставилось питання, на яке учасники відповідали в інтерактивному режимі. Ми аналізували відповіді на ці питання та виокремили ті з них, які стосувалисятаких геополітичниїх питань, як приєднання до ЄС та війна на сході України. Точками консолідації ми визначили ті питання, з якими погоджувалась чи не погоджувалась більшість учасників телепередач. Якщо переважна більшість аудиторії (понад 60%) погоджувалася з твердженням, то таке твердження ми назвали точкою позитивної консолідації громадської думки. Відповідно точкою негативної консолідації ставало твердження, з яким не погоджувалась переважна більшість аудиторії.
Точками негативної консолідації громадської думки виявилися:
1. Загрози посилення військового протистояння (прямого російського військове втручання, втрати державності,  переростання конфлікту України з Росією у глобальний).
1. Невіра в можливості всеукраїнського референдуму вирішити існуючі протиріччя.
2. Небажання припиняти АТО та наділяти Донбас особливим статусом.
3. Непідтримка прямого діалогу між українською владою та сепаратистами та розірвання дипломатичних відносин з Росією.
Точками позитивної консолідації громадської думки виявилися:
•	Бажання приєднатися  до ЄС та НАТО (підтримка підписання угоди про асоціацію України з Євросоюзом та скасування позаблокового статусу України). 
•	Сподівання на те, що консолідації суспільства у боротьбі за цілісність і незалежність України сприятиме нова Верховна Рада. 
•	Існування дипломатичних та політичних можливостей для врегулювання конфлікту.
В другій частині досліджувалась громадська думка, сформована в просторі соціальної мережі Facebook. Дослідження охоплювало коментарі в блогах мережі на протязі півроку: з січня по вересень 2014 року. За допомогою експертів, якими виступали співробітники Інституту соціальної та політичної психології, було виявлено основні ключові слова, які характеризують дискурс протилежних сторін в інформаційному протистоянні в сучасній Україні. Підраховувалась частота вживання цих слів кожного місяця з січня по вересень 2014 року. Для цього ми використовували можливості пошукової системи «Yandex: пошук по коментарям з блогів в  мережі Facebook. Дані по кожному місяцю та по кожномі слову заносились в таблицю. Далі цифри  рангувались у відповідності до частоти вживання за останній місяць дослідження (вересень 2014 року)  від найменшої до найбільшої кількості згадувань. В таблиці 1 представлені найбільш частотні ключові слова в дискурсі соціальної мережі Facebook. 
Виявлено, що в дискурсі користувачів російськомовного сегмента мережі Facebook основними  темами є тема війни та миру, а конфліктуючими сторонами  виступають Росія і Україна, (оскільки ці країни згадуються  значно частіше, ніж інші, наприклад Європа, Крим, Донбас чи Америка). 
Таблиця 1. Частоти вживання ключових слів в російськомовному сегменті соціальної мережі Facebook.
2014 	09 	08 	07 	06	05 	04	03 	02	01	
агрессия 	13868 	574 	2641 	11080 	10194 	5019 	974 	113 	1 	
Хунта 	22996 	837 	5864 	36866 	62236 	71850 	20887 	1836 	917 	
перемирие 	24524 	2023 	7454 	20595 	1670 	2390 	1581 	0 	0 	
ДНР 	26591 	1000 	6427 	23761 	18694 	608 	0 	0 	0 	
Новороссия 	34086 	29101 	34450 	55964 	35462 	8916 	4396 	1263 	371 	
Майдан 	44232 	3760 	11592 	68421 	72338 	32109 	5073 	1449 	31 	
Америка 	62488 	2837 	12494 	60634 	63281 	28601 	2099 	359 	18 	
Донбасс 	64091 	2108 	12248 	55760 	43326 	10165 	193 	1 	0 	
Крым 	83804 	5410 	20317 	128 719 	130 020 	57320 	13572 	723 	0 	
Европа 	92580 	6220 	16442 	109 665 	110 194 	30251 	2842 	552 	2 	
Война 	151 964 	8750 	37027 	144 226 	123 685 	280266 	7263 	575 	8 	
Мир 	207 830 	9745 	37086 	174 990 	156 007 	64471 	7394 	1518 	282 	
Украина 	375 776 	16897 	89831 	473 985 	504 727 	174 031 	20880 	3079 	84 	
Россия 	461 105 	27342 	92877 	400 353 	498 875 	159 540 	20073 	4324 	384 	

Аналіз динаміки вживання ключових слів показав, що тема миру з липня 2014 року стала обговорюватись частіше, ніж тема війни, тобто громадська думка в російськомовному сегменті мережі Facebook стала консолідуватися навколо мирного вирішення військового конфлікту.
Звертає на себе увагу той факт, що слова «хунта» та «Новороссия»  активно вживались ще на початку 2014 року, коли в Києві відбувалось протистояння між владою в особі президента Януковича та оппозицією на Майдані.  Іншими словами, інформація «вкидалась» в соціальну мережу заздалегідь з метою формування відповідної громадської думки про зміну влади в Україні та відокремлення іі частин в окрему державу. Також  з таблиці видно, що проект «ДНР» виник пізніше, ніж проект «Новоросія», а саме у квітні 2014 року.
Більш повну картину уявлень населення про конфлікт в Україні та можливості його вирішення дає порівняння громадської думки в інтернет-мережі з результатами соціологічних досліджень, тому в третій частині нашого дослідження ми з’ясовували точки консолідації громадської думки населення України, Росії та західних країн, на основі результатів соціологічних досліджень, проведенних в цих країнах.
Вивчались результати опитувань, проведених  Інститутом соціальної та політичної психології [9], Фондом «Демократичні ініціативи» спільно з  Київським міжнародним інститутом соціології [10],  «Левада-Центром»[11] та дослідження в західних країнах [12]. 
Громадська думка більшості українців  виявилась ближчою до західної, ніж до російської. Вона консолідується   навколо демократичних цінностей західного світу, а саме: усвідомлення себе, як сильної нації, європейської держави та необхідності  захистити свої здобутки (59,3%). «Українці бажають досягти миру, але не будь-якою ціною»(66,5%). Також консолідують громадську думку очікування на більш активну допомогу від ЄС та США ( Травень 2014 р. 59,5%; Жовтень 2014 р. 63,4%). В свою чергу, громадську думку західних країн (наприклад Німеччини) консолідує відчуття небезпеки Української кризи  та сподівання на поліпшення відносин між Заходом і Росією (80%), відповідальність за погіршення цих відносин покладається на Російську Федерацію (56%). Громадська думка західних країн також консолідована  навколо необхідності подальшого економічного та політичного сприяння Україні (57% у Сполучених Штатах, 58% у Європі) та за посилення санкцій проти РФ ( (64% американців, 61% європейців –71% в Іспанії, 68% у Швеції, але тільки 49% у Німеччині), навіть якщо це призведе до тривалого конфлікту з Росією. Однак європейці виступають проти постачання Україні зброї (83% німців і 81% французів; 63% німців і 52% французів також проти її вступу до НАТО). 
Натомість громадськість Російської Федерації виявляє протилежні настрої. Вона консолідована навколо ідеї підтримки  російською владою ДНР і ЛНР (70%); продовження надання гуманітарної допомоги жителям південно-східної України, не дивлячись на необхідність витрат з федерального бюджету (75%); «заморожування» озброєного конфлікту на південному Сході України, хай і ціною поступок і фінансових втрат (65%) та недоцільності введення російських військ для припинення бойових дій в сусідній країні (67%). Іншими відмінностями в громадській думці українців та росіян є такі:
1.	Якщо 70% українців переконані в тому, що між Україною та Росією йде війна, то 59% росіян мають протилежну думку, вважаючи, що війни немає.
2.	Якщо 64% українців покладають на Росію відповідальність за кровопролиття і загибель людей на Сході України, то більшість росіян – 75% – з такою постановкою питання не згодні.
Висновки:
При обговоренні тем війни і миру громадська думка українців  виявилась консолідованою  навколо усвідомлення власної національно-державної ідентичності, бажання досягти миру, але не будь-якою ціною. Також консолідує громадську думку очікування на більш активну допомогу від західних країн. Громадська думка західних країн консолідована  навколо необхідності подальшого економічного та політичного сприяння Україні та посилення санкцій проти РФ. Натомість громадськість Російської Федерації консолідована навколо ідеї підтримки  російською владою ДНР і ЛНР.

2.4.	 Консолідувальний потенціал суб’єктів громадської думки 
В современном обществе, для обозначения сути которого используют термин «программируемое» общество [Белл, 2004; Турен, 1986], информационное пространство, в котором проходит основное времяпровождение, особенно молодых людей, становится наиболее быстро изменяющейся частью социокультурного пространства общества. Это позволяет именно через контроль над информационным пространством осуществлять социальное управление [Буданов, 2011]. Возросшие объемы противоречивой информации, складывающиеся из множества фрагментарных сообщений, скрытность субъектов коммуникации затрудняют потребителям информации понимание целей, преследуемых авторами информации.
Конструируя привлекательную картину жизни своего общества, можно влиять и манипулировать всеми остальными [Никитин, Чудновский, 2011]. Реалии жизни во многих странах совершенно расходятся с завышенными запросами и ожиданиями молодых людей, сформированными СМИ и «масскультурой» на основе образцов других стран, вызывая чаще всего неосуществимые социальные амбиции и подрывая основы существующего в конкретном обществе порядка [Запесоцкий, 2013]. Таким образом, использование информационных технологий может быть направлено не только на консолидацию общества, но и на его дезинтеграцию [Бжезинский, 2009; Кара-Мурза, 2000; Почепцов, 2001]. В связи с этим целью статьи является анализ консолидирующего потенциала субъектов общества, позволяющего противодействовать деструктивным информационным влияниям.
В своем исследовании мы опиралтись на синергетическую методологию, которая основана на учете 1) согласованного взаимодействия частей, 2) образующих сложноорганизованную целостность, 3) функционирующую на основе процессов самоорганизации [Аршинов, 1999; Князева,  Курдюмов 1994;  Хакен 1985].  С точки зрения организационной сложности выделяют следующие типы целостных объектов: синкретический, системный, фрактальный. Синкретический целостный объект задается набором элементов, соединенных единственно возможным способом. Системная целостность характеризуется наличием динамичной и подвижной структуры,  интегрирующей элементы системы в связное целое. Целое, имеющее фрактальную организацию, задается концепцией (рекурсивной формулой), структурой и элементами. При этом концепция целостности определяется функцией в метасистеме, то есть предполагается анализ объекта совместно с контекстом функционирования.
В соответствии с таким подходом, общество составляют элементы трех типов: индивидуальные субъекты (дискретные синкретические элементы), групповые субъекты (системные конструкты)   и коллективный субъект, общество в целом (фрактальная целостность), которое непрерывно воспроизводит себя, образуя с прошлым подвижное единство [Луман, 2004]. С точки зрения (фрактальной) организации общества, оно задается набором субъектов, структурой (институализированные коммуникации субъектов во времени) и социетальным дискурсом, который выражает концепцию построения общества (его предназначение) в изменяющихся условиях среды.
Социетальный дискурс проявляется в дискурсах индивидуальных убъектов, в искурсах элит (выражающих дискурсы групп), в деятельности государства, цементирующего общество в целостное образование.
Под потенциалом субъекта в некоем виде деятельности понимаются особенности внутренней организации этого субъекта, способствующие достижению цели в выбранном виде деятельности. Консолидация общества, в нашем понимании, будет означать добровольную интеграцию (деятельность) субъектов,  их сплочение вокруг общей концепции построения общества.
Субъекты, заинтересованные в консолидации общества, должны отражать его существующую организацию, участвовать в совместной деятельности по ее конструированию, корректировать собственный дискурс в соответствии с зменяющимся социетальным дискурсом. При таком понимании, консолидирующий потенциал субъектов проявляется а) в понимании сложности существующей организации общества (субъектов, структуры, дискурса), б) в готовности к совместной деятельности с другими субъектами по конструированию общества (тех субъектов общества, которых они выделяют), 
в)   в  возможности  конструировать  совместный  социетальный  дискурс, учитывающий интересы всех субъектов.
Чтобы понимать сложность организации общества, субъект сам должен обладать сложной организацией дискурса, в рамках которого разворачиваются процессы мышления, позволяющие реконструировать особенности организации общества. Модель организации социума и образ субъекта в этом социуме оказываются взаимообусловленными. Задавая особенности своего образа, субъект имплицитно подразумевает и сложность организации социального контекста (социума), в котором ему приходится функционировать. Субъект доопределяет социальное пространство (топос) жизнедеятельности, которое состоит из его различных миров. Модель социальной реальности, конструируемая субъектом, определяется как со-бытие множества социальных контекстов функционирования субъекта, в каждом из которых он занимает некоторую позицию. В соответствии с предложенной синергетической концепцией, субъект может воспринимать себя 1) в качестве дискретного автономного элемента социума, 2) в качестве представителя группы, 3) как представителя общества, который входит в состав многих организаций этого общества.
Для «автономного субъекта» общество представляет некую значимость, только как выразителя его субъективных интересов. Субъект, идентифицирующей себя в качестве представителя группы, конструирует модель общества на основе взаимодействия групповых субъектов, которые задаются через категории «мы» и «они». Соответственно, выстраивается системная модель общества, в которой общество рассматривается как совокупность групп («система систем») к одной из которых принадлежит субъект. Значимость общества для субъекта определяется значимостью его группы в обществе, степенью представленности ее интересов в совместном дискурсе.
Индивидуальные субъекты осуществляют свою жизнедеятельность не в одном отдельно взятом социальном контексте. Они пребывают в многообразии субъектных взаимодействий, в полифоническом переплетении связей и зависимостей. Субъект может отражать, что в ходе жизнедеятельности является участником многих групп, взаимодействия которых и воспроизводят организацию социума. Помимо идентичности с группами («мы»), в деятельности которых он участвует, у него существует идентификация с целостным сообществом («МЫ»), которое составляют взаимодействия этих различных групп. В этом случае, значимость общества для субъекта определяется для него не столько значимостью отдельной группы, сколько организацией социума, позволяющей полноценно реализовывать интересы всех групп, в которых субъект представлен.
Таким образом, понимание сложности организации общества будет определять имплицитную позицию субъекта в обществе. Эта позиция, в свою очередь, при осуществлении процессов консолидации общества (конструировании общей концепции построения общества и совместной деятельности по ее реализации) будет обусловливать ориентацию на интересы субъекта, на интересы группы, к которой принадлежит субъект, или на организацию общества, в рамках которого учитываются интересы множества групп.
Реконструкция организации общества позволяет выявить возможных субъектов построения общества и предполагаемые способы взаимодействия с ними (от игнорирования и противостояния до сотрудничества). Готовность к совместной деятельности предусматривает доверие и равноправное отношение к другим субъектам, желание согласовывать общую концепцию построения общества и разрешать существующие разногласия. Негативный образ других субъектов, недоверие к ним не способствует совместной деятельности, направленной на достижение общих целей.
Конструирование совместного дискурса, учитывающего интересы всех субъектов, предполагает возможность взаимопонимания субъектов. Они должны воспроизводить дискурсы других субъектов в их конструктивных особенностях. При конструировании социетального дискурса в нем имплицитно закладывается траектория развития общества и будущие перспективы. Этот контекст задается целью общей деятельности, которая может представлять разветвленную сеть промежуточных целей. Если контекст задается в рамках ближайшей цели (Долой дракона!), конструируется одна реальность и один спектр действий, возможных в этой ситуации. Если же границы контекста расширяются, и выстраивается сеть промежуточных и конечных целей (Долой дракона! Дракон умер! Да здравствует дракон!)  – конструируется другая реальность и предполагается другой спектр действий. В связи с этим, качественные различия дискурсов субъектов консолидации могут не способствовать возможности конструирования совместного дискурса.
Как уже упоминалось, информационные воздействия могут быть направлены и на дезорганизацию жизнедеятельности общества [Бжезинский, 2009; Кара-Мурза, 2000; Почепцов, 2001]. Усилия таких субъектов, в соответствии с их целями, будут направлены на снижение консолидирующего потенциала субъектов общества, используя возможности предлагаемой ими информации: предложение упрощенных моделей организации общественной жизни, вызывание неприязни к другим субъектам, предполагающую последующее их разобщение и невозможность нахождения общего языка и построения совместного дискурса. Древнейшие технологии «разделяй и властвуй» остаются актуальными во все времена. Приведем некоторые способы и приемы деструктивного информационного влияния (не считая откровенной дезинформации), направленные на снижение консолидирующего потенциала субъектов общества.
1.	Упрощение когнитивной сложности в предлагаемых трактовках (моделях) происходящих событий общественной жизни. Для этого при изображении неоднозначных явлений прибегают к упрощенному толкованию терминов. Например, для описания событий употребляется выражение «народ вышел на улицу» [Обама впервые…, 2014]. В таком изложении заложена скрытая позиция транслятора информации, который полностью присоединяется к вышедшим на улицу, и неявная положительная оценка любых их действий.
	Использование таких формулировок побуждает аудиторию идентифицировать себя как представителя «народа», некритически относясь к действиям «народа» и не оценивая законность его требований. Если же использовать другую формулировку – « часть народа вышла на улицу», то зритель вначале должен обозначить свою позицию по отношению к этой «части народа», исходя из которой, он уже будет оценивать их действия. Ему будет нужна дополнительная информация с целью разобраться в ситуации. А если описание событий изложить в таком формате – « сторонники оппозиционных партий, которые потерпели поражение на выборах, желают, не дожидаясь новых выборов, привести к власти представителей своих партий вне существующих юридических процедур» – это будет третья ситуация. В этой ситуации выработки оценка происходящих событий будет опираться не только на позиционирование аудитории, но и на оценку законности этих требований. Зададим риторический вопрос, в какой форме подачи информации заинтересованы сторонники оппозиционных партий.
Еще одним приемом когнитивной редукции является персонификация политики, когда политические проблемы сводятся к проблемам личностей политиков. Это позволяет сложные социальные проблемы перевести на уровень межличностных отношений, понятных большинству граждан. Дискредитируя отдельных политических деятелей, навязывают некритическое отношение и к политической силе, стоящей за ним и выражающей интересы отдельных групп населения.
2. Дегуманизация отношений в обществе, формирование образа врага из представителей других социальных групп, ведущих к поляризации общества.
Этой цели служит употребление штампов, специально сформированных терминов, несущих негативный заряд. К примеру, широкое употребление в украинских СМИ слова «титушки» (показательно, что этот термин попал и в заявления государственных органов власти США, комментирующих ситуацию на Украине) [США предупреждает…, 2014]. Употребление этого слова сразу же форматирует социальный контекст на «наших» и «не наших», при этом «чужие» сразу ассоциируются с криминальными элементами, что подразумевает лишение к ним сочувствия и человеческого отношения. Общество представлено только в виде «праведников»  и «недочеловеков».
Против этих «врагов рода человеческого» разрешены любые антисоциальные действия, которые в обычной жизни непозволительны. Начинается «охота на ведьм», поощряются самосуды [Что скрывается…, 2014]. В этом же ряду дегуманизации отношений в обществе является и тиражирование лозунгов «смерть ворогам», «коммуняку на гиляку», «москалей на ножи» [Во время шествия…, 2014; Шествие по…, 2013; Бандеровцы в … , 2013; Смерть ворогам…, 2014], где под врагами подразумеваются граждане этой страны, придерживающиеся других взглядов на организацию жизни общества.
3. Абсолютизация «единственно верного» дискурса, принадлежащего одной из политических групп. Если это оппозиционная группа, то информационное воздействие направленно на разрушение авторитета существующего государства (и его институтов – президента, армии, служб правопорядка) как механизма, организующего жизнь социума и скрепляющего его в единое целое. Насаждается единство, не подразумевающее многообразия «одно государство, одна нация, один язык») [Заявление…, 2009]. В своем сегменте информационного пространства эти политические субъекты стараются не допустить альтернативные точки зрения, а, самое главное, альтернативные смыслы.  В студию приглашают несколько комментаторов, которые «дудят в одну дуду». Если приглашаются политические деятели с другой стороны, то они представлены в меньшинстве (непропорционально), ведущий уменьшает им время выступлений, прерывает их мысли, создавая ложное впечатление о соотношение сторонников этих сил и распространенности их дискурсов в обществе, запуская «спираль молчания».

Сужается широта обсуждаемых тем, список которых ограничен «преступлениями» режима и «благими» свершениями своих политиков, что поддерживает в тонусе их сторонников, иначе они могут осуществить рефлексивный выход из ситуации и совершить переоценку ценностей, навязываемых СМИ. Придя к власти, эти когда-то оппозиционные силы, в свое время выступавшие за представленность альтернативных точек зрения в информационном пространстве, уже сами стремятся взять под контроль содержание этого пространства. Оно должно быть организовано в едином духе, свойственного одной части общества, все многообразие мнений должно сводиться к разнообразной поддержке единственно правильного «патриотичного» дискурса. Примерами могут служить призывы к цензуре организации «Стоп цензурі» [Стоп цензурі…, 2014; Офіційний блоґ…, 2014] и требования Национального совета Украины по вопросам телевидения и радиовещания к отключению российских телевизионных каналов на Украине [Заклик…, 2014].
Информационные технологии, рассчитанные на снижение консолидирующего потенциала субъектов общества с целью деконструкции социума, направлены как на самих субъектов, так и на организацию их взаимодействия и на возможность взаимопонимания. Редукция сложности организации дискурса субъектов ведет к их уверенности в непогрешимости собственной точки зрения (ее универсальности), к неумению, неспособности видеть правоту других (различать множество контекстов). С одной стороны наблюдается формирование групп субъектов с однотипными дискурсами, когда отмечается сплоченность (своеобразная консолидация) этих групп. С другой стороны, эти процессы вызывают расслоение общества на автономные группы.
	Как следствие, происходит уменьшение взаимосвязей между представителями этих групп, сокращаются контакты с инакомыслящими, растет недоверие к ним, процессы взаимопонимания затрудняются. Это, в свою очередь, уменьшает вероятность конструирования совместного дискурса различных групп, снижая потенциал консолидации общества в целом. Консолидация общества вокруг социетального дискурса также предусматривает его согласование на уровне политики государственных институтов, дискурсов политических элит и индивидуальных граждан. Ориентация на дискурс одной группы (или части общества) при конструировании социетального дискурса может привести к снижению его качества, когда при изменяющихся условиях историческая судьба одной части общества будет навязываться всему обществу.
Выводы.	Консолидирующий	потенциал	субъектов общества обеспечивается:
1)	вовлеченностью  субъектов  в  жизнедеятельность  социума,
обусловливающей усвоение социетального дискурса. Это позволяет им конструировать сложную модель общественной жизни.
2) наличием доверительных коммуникаций между субъектами общества, обусловленными уровнем их политической культуры. Это обеспечивает возможность взаимопонимания субъектов и конструирования ними совместного дискурса.
3) качеством используемого социетального дискурса (предлагаемых в его рамках целей развития общества и способов их достижения), которое проявляется в организации жизнедеятельности общества. Расхождение между декларируемым дискурсом и существующей социальной практикой его реализации приводит к социальному напряжению, которое может растворить узы, скрепляющие общество.
Литература
1.	Аршинов В.И. Синергетика как феномен постнеклассической науки. –  М., 1999.
2.	Бандеровцы в Киеве "Москалей на ножи!" 1 января 2013 [Электронный ресурс] // URL: http://www.youtube.com/watch?v=vYwZN08xok8 (дата обращения 20.03.2014). 
3.	Белл Д. Грядущее постиндустриальное общество. Опыт социального прогнозирования / Д. Белл; пер. с англ. Изд. 2-ое, испр. и доп. – М. : Academia, 2004. – 788  стр. 
4.	Бжезинский З. Великая шахматная доска. Господство Америки и его геостратегические императивы. – М.: Изд-во: Международные отношения, 2009. – 280 с.
5.	Буданов В. Г. Методология проектирования и прогнозирования в контексте синергетики и теории сложности. Журнал «Философия науки», Выпуск № 16, 2011. [Электронный ресурс] // URL: http://gtmarket.ru/laboratory/expertize/5990 (дата обращения 20.03.2014).
6.	Во время шествия в честь Бандеры националисты атаковали Премьер Палас [Электронный ресурс] // URL: http://vesti.ua/kiev/32024-vo-vremja-shestvija-v-chest-bandery-nacionalisty-atakovali-premer-palas (дата обращения 20.03.2014).
7.	Запесоцкий Ю. А. Современная реклама как институт социально-культурной динамики // Вопросы философии. – 2013. – № 3. –  С. 33-38.
8.	Заявление участников международной научно-практической конференции «Равноправие украинского и русского языков – основа консолидации народа Украины» [Электронный ресурс] // URL: http://oblrada.lg.ua/content/zayavlenie-uchastnikov-mezhdunarodnoi-nauchno-prakticheskoi-konferentsii-«ravnopravie-ukrain (дата обращения 20.03.2014).
9.	Кара-Мурза С.Г. Манипуляция сознанием. –  К.: Оріони, 2000. – 448  с.
10.	Князева Е.Н., Курдюмов С.П. Законы эволюции и самоорганизации сложных систем. – М., 1994.
11.	Луман Н. Общество как социальная система. –  М: Издательство "Логос", 2004.
12.	Никитин В., Чудновский Ю. Основание иного. –  К.: Оптима, 2011. – 176  с.
13.	Обама впервые высказался о событиях в Украине [Электронный ресурс] // URL: http://glavcom.ua/news/181318.html
14.	Почепцов Г.Г. Информационные войны. –  М.: “ Рефл– бук”, К.: “ Ваклер”, 2001.
15.	Смерть ворогам!  Евромайдановцы требуют убивать врагов в харьковском метро. ВИДЕО [Электронный ресурс] // URL: http://nbnews.com.ua/ru/blogs/110389/ (дата обращения 20.03.2014).
16.	США предупреждает граждан об опасности поездок в Украину [Электронный ресурс] // URL: http://www.pravda.com.ua/rus/news/2014/01/29/7011815/?attempt=1 (дата обращения 20.03.2014).
17.	Турен А. От обмена к коммуникации: Рождение программированного общества // Новая технократическая волна на Западе. – М., 1986.
18.	 Хакен Г. Синергетика. –  М.: Мир, 1985.
19.	Что скрывается за историями о самосудах на Майдане [Электронный ресурс] // URL: http://vesti.ua/kiev/37230-chto-skryvaetsja-za-istorijami-o-samosudah-na-majdane (дата обращения 20.03.2014).
20.	Шествие по Крещатику: «Хватит бухать – пора воевать! Москалей на ножи!» [Электронный ресурс] // URL: http://www.nr2.ru/kiev/418601.html (дата обращения 20.03.2014).
21.	Заклик Національної ради до провайдерів програмної послуги і кабельних операторів [Электронный ресурс] // URL: http://www.nrada.gov.ua/ua/news/radanews/22015.html (дата обращения 20.03.2014).
22.	Офіційний блоґ журналістського руху "Стоп цензурі!" [Электронный ресурс] // URL: http://stopcensorship.wordpress.com/ (дата обращения 20.03.2014).
23.	«Стоп цензурі!» вимагає відповідальності ЗМІ за цензуру, брехню й розпалювання ворожнечі [Электронный ресурс] // URL: http://www.telekritika.ua/news_cenzura/2014-02-24/90784 (дата обращения 20.03.2014).

2.5.	Аналіз консолідаційних процесів  у розв’язанні конфліктів (Брунова-Калісецька І.В.) 
Конфліктологічні практики: огляд. Під конфліктологічними практиками ми будемо розуміти різні підходи до альтернативного, ненасильницького розв’язання конфліктів.
На сьогоднішній день існує три загальновідомих методи вирішення конфліктів: 
1. Застосування сили – використання підходу з позиції сили означає примус сторони до дій, яких ви хочете від неї домогтись.
2. Підхід з позиції права – звернення до закону чи адміністративних процедур.
3. Обговорення інтересів – можливість сфокусуватися на проблемі, з урахуванням прихованих потреб сторін. (Шкільна служба, стр. 8)
Саме третій метод в широкому сенсі є основною альтернативного розв’язання конфліктів, практичне застосування котрого в цій роботі вважатиметься одним з засобів консолідації громадської думки.
Під час конфлікту кожен хоче задовольнити власні інтереси і вийти переможцем, незважаючи на інтереси іншого. Однак, насправді ситуація виграшу тільки одного учасника конфлікту часто є досить ілюзорною, надто коли йдеться про міжособистісні конфлікти. Адже люди і далі продовжують спілкуватися у той чи інший спосіб, а яким є таке спілкування, якщо один з учасників почувається ображеним? Отже при детальнішому розгляді цього питання очевидною стає потреба розв’язувати конфлікти так, щоб максимально задовольнити обидві сторони, що абсолютно неможливо застосовуючи підхід з позиції сили, чи з позиції закону – обидва підходи передбачають примус, який, одначе, має різне походження в кожному з підходів. Таким чином, з точки зору «відновлення стосунків» між учасниками конфлікту, найкращим є розв’язання ситуації за принципом «виграш – виграш», який досягається лише за умови врахування інтересів обох сторін. Часто конфлікт здається невирішуваним через те, що сторони виказують лише свої позиції й активно їх захищають (шкільна служба, стр. 9)
Тому чисельні конфліктологічні практики основані на тому, що за бажання зберігати стосунки чи принаймні утримуватися від насильницьких способів вирішення конфлікту, сторони (особи чи групи) готові перейти від власних позицій на рівень з’ясування потреб на інтересів одна одної та пошуку того варіанту рішення, яке максимально задовольняє потреби всіх.
В цій частині роботи буде висвітлено ті практики, що застосовуються в Україні – в системі шкільної освіти, в місцевих громадах, в судах, в бізнесі та ін.  
Медіація. Медіація – це «процесс, где третья сторона, нейтральный посредник, один или несколько, помогает в разрешении спора двум или более сторонам… роль медиатора - облегчить общение сторон, помочь им сфокусировать внимание на реальных причинах спора и выбрать варианты решения. Цель этого процесса заключается в том, что стороны сами приходят к обоюдному согласию в разрешении конфликта» (Ковач). Медіація – структурований процес, де фахівець-медіатор організовує комунікацію сторін конфлікту таким чином, щоб через з’ясування інтересів та потреб сторін стосовно предмету конфлікту допомогти їм знайти таке рішення, що максимально задовольнить ці потреби та інтереси, дозволяючи зберегти стосунки.
В медіації, як і в багатьох інших практиках ненасильницького розв’язання конфліктів, важливими є декілька принципів, зокрема:
1.	Кожна людина має право на реалізацію своїх інтересів
2.	Розмаїття бачення є цінністю
3.	Рівноправність сторін
4.	Прийняття того, що людина може бути іншою
5.	Медіація не шукає винних. В конфлікті в кожного є своя міра відповідальності
6.	Медіація основана на співробітництві – на можливості та готовності прийняти таке рішення, яке задовольнить обидві сторони конфлікту
7.	Медіація дозволяє сприймати конфлікт як проблему, а іншу сторону – як партнера по вирішенню спільної проблеми [Терещенко…, стр. 28]

Відновні практики. Відновними практиками називають широке коло технологій, що дозволяють відновити стосунки в конфліктах різного типу, частіше за все групових, зокрема кримінальних.
Відновні практики – це процес, який дозволяє залучати всі зацікавлені сторони до прийняття рішення про відновлення порушених внаслідок конфлікту чи непорозуміння стосунків на умовах поваги, розуміння, турботи та відповідальності (с. 3. УПЦ-2011).
Відновні практики -  процедури, спрямовані на вирішення конфліктів, побудову атмосфери співпраці та партнерства. Нині відновні практики ефективно застосовують у системі правосуддя, освіти, в громадах, у бізнесі для вирішення конфліктів як між окремими людьми, так і між малими чи великими соціальними групами – від трудового колективу до територіальних та національних спільнот. (Безпечна громада… с. 7).
В опитуванні Українського центру порозуміння респонденти зазначали зокрема, що відновні програми це не тільки спосіб вирішення конфлікту ти вид профілактики злочинності серед дітей, а й можливість «сформувати активну громаду, яка здатна об’єднуватися для розв’язання будь яких проблем» (с. 17 УПЦ-2011).
Форми відновних практик Єдиної загальноприйнятої класифікації відновних практик досі немає. Фактично будь які практики, що сприяють відновленню, або побудові стосунків у громаді є відновними і можуть коливатися від абсолютно неформальних (як, наприклад, висловлення почуттів і застосування «я»- тверджень) до найбільш формальних, які залучають багато учасників і передбачають серйозне планування, підготовку, структурованість та комплексність. Зокрема: 
Відновні практики, що застосовуються при вирішенні кримінальних ситуацій (у практиці відновного правосуддя)
o	Медіація між потерпілими та правопорушниками;
o	Кола громадського правосуддя
o	Сімейні конференції, форум громадського правосуддя
Відновні практики в громадах
o	Посередництво у вирішенні конфліктів і спорів,медіації в сімейних, сусідських, трудових конфліктах та ін.
o	Сімейні групові наради
o	Процедури побудови консенсусу в громаді та Кола прийняття рішень
Відновні практики в навчальних закладах:
o	Медіація однолітків
o	Кола цінностей та Кола прийняття рішень ((Безпечна громада… стр. 7))
Відновне правосуддя надає можливість обом сторонам кримінального конфлікту брати в ньому активну участь, маючи всі повноваження щодо пошуку, формування та прийняття рішення для виходу з конфліктної ситуації. Таким чином враховуються інтереси обох сторін, а також максимально захищаються їхні права. Результатом процедури примирення стає відновлення добрих стосунків між людьми та підвищення ролі громадськості в подальшій роботі з особами, які вчинили правопорушення. (стр 11 Розвиток). 
Схожі процеси відбуваються в практиці відновленя стосунків в спільноті з міжгруповим конфліктом.
Проведені дослідження показали, що коли обидві сторони погодились на зустріч, майже у 90% випадків примирення відбувається, та угоди про усунення збитків виконуються у 80%-90% випадків. Отже відновне правосуддя забезпечує якнайшвидше усунення моральних й матеріальних збитків, заподіяних кримінальним конфліктом. (с. 12 Розвиток відновного…). 
Всі вищезгадані практики базуються на добровільній участі сторін чи спільнот конфлікту.
	Механізми консолідації громадської думки засобами конфліктологічних практик.
Комунікативний зсув. Всі різновиди медіації, діалогів, відновних кіл та ін. включають в себе побудову специфічного комунікативного простору. Добровільність участі в них з мотивацією вирішити конфлікт у ненасильницький спосіб, зберегти чи відновити стосунки тощо, засоби поступової побудови довіри учасників до нейтральної третьої сторони, а згодом й один до одного дозволяє третій стороні допомогти учасникам конфлікту трансформувати конфліктну, деструктивну комунікацію в конструктивну, спрямовану на пошук спільного рішення проблеми, що призвела до конфлікту. Один з механізмів такої трансформації це з’ясування в процесі такої комунікації тих інтересів, потреб, власного життєвого досвіду, емоційних станів, що призвели сторони до певної позиції та поведінки. Відбувається комунікативний зсув від видимих, репрезентованих позицій та дій, що призвели до конфлікту до прояснення і проговорювання їх глибинних особистісних причин. Третьою стороною комунікація між іншими учасниками процесу вибудовується таким чином, щоб знизити вплив негативних емоцій на сприйняття іншого і нейтралізацію інших комунікативних бар’єрів. Ще одним чинником уможливлення конструктивної комунікації у подібних практиках є створення третьою стороною атмосфери безпеки – як фізичної, так і емоційної, що дозволяє учасникам говорити про те, про що вони не здатні говорити в конфліктній комунікації. Зазвичай коли сторони більше розуміють потреби один одного, зокрема ті, що були фрустровані у стосунках чи в певній конфліктній ситуації, по мірі того, як вони отримують досвід конструктивної комунікації, вони стають готовими до співпраці по виробленню спільних дій з розв’язання конфлікту. Технології побудування таких форм комунікації можуть бути різні в медіаційних, відновних, діалогових практиках і залежати, зокрема, від типу конфлікту – чи зустрічаються особи, що безпосередньо нанесли збитків одна одній, або є членами конфліктуючих великих груп і безпосередньо не наносили один одному шкоди.
Питання консолідації громадської думки більшою мірою стосується другого типу конфліктів – міжгрупових, в першу чергу, між великими групами, комунікація між котрими на період конфлікту або відсутня або значно викривлена, що призводить до деконсолідації всього суспільства, в якому відбувається такий конфлікт. Практики діалогу, що застосовуються в таких випадках відновлюють комунікацію між членами таких груп, надаючи їм можливість перейти від викривленої міжгрупової комунікації до міжособистісної, що стає можливою після проговорення власних потреб, відрефлексування власного емоційного стану, обміну власним досвідом проживання спільної конфліктної ситуації.
Стефанчук У., аналізуючи зміст поняття «громадська думка» в роботах різних авторів, розглядає її як певну позицію. В звичайній комунікації позиція це те, що відстоюють, аргументують та захищають. Тому, якщо йдеться про консолідацію позиції, то виникає конкуренція позицій, одна з яких «виграє». В конфліктологічних практиках перехід від позицій до інтересів та потреб дозволяє консолідувати громадську думку, уникаючи конкуренції, на основі об’єднання подібностей та розбіжностей потреб, право на які не ставиться під сумнів і не вимагає аргументації. 
Таким чином, консолідація громадської думки відбувається не за рахунок її тотожності (яка є неможливою), а на основі прийняття виявлених сторонами подібностей та розбіжностей, що більше не сприймаються як загроза, а як цінність розмаїття, можливість комплементарності та плюралістичне збагачення суспільства. 
Трансформація дегуманізуючого сприйняття «іншого» Соціальний конфлікт характеризується низкою психологічних процесів, що призводять до його ескалації, зокрема поляризацією, деперсоналізацією та знеособлення. Ці та інші процеси описані Дж.Рубіном, Д.Пруіттом та С.Х.Кім [Рубин и Ко.]. Поляризація – це процес, в котрому все розмаїття груп, думок, світоглядів в суспільстві розділяється на дві конфліктуючи сторони. Деперсоналізація призводить до того, що у сприйнятті сторонами одна одної зникають індивідуальні розбіжності, тобто значно зменшується здатність розрізняти індивідуальні особливості в представників іншої групи. Дегуманізація – це процес, що призводить до уявлень про представників іншої групи, як «не людей» - тварин, механізмів, предметів і т.п. Загалом сприйняття «іншого» стає дуже спрощеним та узагальненим, абсолютно негативним, спрямованим на завдання максимальної шкоди представникам цієї групи. Аналізуючі витоки дегуманізації, Костелло та Ходсон зазначають, що «дегуманізація стає очевидною, коли члени аут групи сприймаються як відносно більше схожими на «тварин» або «менш людяними» і таким чином є такими, що фундаментально відрізняються і є «нижчими», ніж чиясь інгрупа. Такі репрезентації імовірно виправдовують виключення аут груп із морального розгляду, полегшуючи негуманні дії дискримінації – як геноцид та/або рабство» [Costello, 4], Келман пояснює зв'язок між деперсоналізацію та дегуманізацією таким чином: «дегуманізація включає в себе заперечення «ідентичності» людини, тобто сприйняття особистості як індивідуальної, незалежної, такої, що відрізняється від інших, здатної робити вибір» (Келман, p. 301). В результаті формується «образ ворога».
Подібні зміни в психології груп призводять до того, що всередині них громадська думка та інші феномени суспільної свідомості є консолідованими, але консолідованими проти другої групи, проти «іншого».
Конфліктологічні практики медіації та діалогу дозволяють учасникам повернути бачення особистості в «іншому» - через обмін власним життєвим досвідом, потребами, інтересами, емоціями та ін., через різні усні історії, зокрема історії переживання конфлікту, розуміння поведінки людей, в тому числі членів аутгрупи, через їхні потреби. Діалогові практики зокрема дають можливість відновити здатність бачити індивідуальні розбіжності.
Механізми консолідації громадської думки в діалогах В період з лютого по листопад 2014р. було проведено низку діалогів різного типу з різними групами населення, різного формату і різною метою – відновлення комунікації, навчальні та демонстраційні. Зокрема, в лютому-березні 2 навчальних в Сімферополі (студенти-психологи), участь в кілька разів протягом травня-серпня в щотижневому в Одесі (активісти «Майдану» та «Кулікова поля»), 1 презентаційний у вересні в Славську (міжнародна група активістів НДО та мережі Молодих послів миру), 1 відновний у Чернівцях (підлітки з Києва та ВПО), 1 презентаційний в листопаді в Києві (психологи, учасники конференції АППУ та Інституту соціальної та політичної психології), а також у жовтні та листопаді у Львові 2 тренінгові сесії по відновним колам та ненасильницької комунікації  (практикуючі психологи, конфліктологи, медіатори та фасилітатори) та цикл тренінгів з фасилітації діалогів, з елементами аналізу конфліктів, попередження дискримінації, міжкультурної освіти з акцентом на проблемах переселенців (працівники НДО, журналісти, переселенці з усіх макрорегіонів Україні).
Тим чи іншим чином всі проведенні чи відвіданні діалоги стосувалися теми протестних подій Євромайдану, анексії Криму та поточної війни у східних областях України, причин та наслідків цих подій. Окреслимо ті механізми консолідації громадської думки, що спостерігалися впродовж цих діалогів. 
Наприкінці 1,5 годинних діалогів зі студентами деякими з них висловлювалося враження, що говорити про важке легко, оскільки всі здавалися однодумцями, хоча це враження було спростоване іншими – оскільки там були й ті, хто підтримував Євромайдан, і ті, хто не підтримував, а навпаки мав загиблих друзів з загонів «Беркуту». Але створення атмосфери довіри призвело до того, що студенти побачили спільність відчуття небезпеки та схожих страхів незалежно від політичної позиції.
Діалогова робота в Одесі має іншу структуру. Розуміння необхідності застосування діалогу для консолідації одеської громади виникла після трагічних подій 2го травня і отримала підтримку місцевої влади. До початку діалогів було проведено дослідження з виявлення потреб, страхів та побоювань, позицій та інтересів основних груп трагедії – табору «Дюку» (активісти «Євромайдану») і табору «Кулікова поля» (активісти «Антимайдану»). Після чого були запроваджені щотижневі діалогові зустрічі активістів обох таборів – з обговоренням суспільних проблем, що призвели до трагедії та виникли внаслідок неї, пошуком спільних дій для консолідації громади міста та ін. Цю діяльність супроводжували також зустрічі вчених, психологів, публічні лекції на миротворчі теми, регулярні виступи в ЗМІ, перегляд фільмів про інші конфлікти з обговоренням і т.д. Неодноразово лунали вислови учасників діалогів про те, що вони більше не бачать в іншій стороні «ворога», не бачать «їх» дегуманізованими. Група влаштовувала спільні миротворчі акції різного типу. Між учасниками встановлені міжособистісні стосунки.
Під час діалогу для міжнародної групи молодих активістів та мережі послів миру учасниками було усвідомлено і проговорено різницю між судженням про ситуацію, джерелом якого є думка, консолідована за допомогою ЗМІ – та особистісним досвідом тих учасників, що приймали участь у подіях і на кого конфлікт вплинув безпосередньо. Деякі з учасників відкрили для себе відсутність власного досвіду, що для них самих поставило під сумнів власні «судження» про російсько-українську війну – саме в термінах Бурд’є їхня думка для них самих виявилася такою, якої направду не існувала як продумана позиція на основі різнобічних джерел інформації, проаналізованих та перевірених.
Діалог в Чернівцях для підлітків (14-15 років) проходив в межах осіннього табору «Простір толерантності», як частина всього курсу реабілітації і реінтеграції підлітків ВПО. Для учасників результатом діалогу стало зокрема розуміння того, що війна має вплив на всіх, а не тільки на переселенців, а також відбувся обмін позитивним особистісним досвідом подолання травмуючих подій і стресу адаптації. Загалом підлітки відмічали, що саме цей табір є для них дуже гарним місцем, у порівнянні з іншими таборами, оскільки дав змогу завести нових друзів, з чим вони мали складнощі в попередніх подібних таборах.
Що стосується презентаційного діалогу в Києві для психологів-учасників конференції, то одним з проговорених висновків було те, що біль відчувають всі громадяни України, незалежно від того, які вони мають уподобання та як ставляться до інформації про події на Сході. Хоча саме цей діалог виявився менш вдалим в цілому, ніж інші.
Цикл тренінгів з фасилітації діалогів з акцентом на проблемах ВПО (перша сесія – фасилітація, друга- питання дискримінації, стереотипів, ідентичності та ін) сформував в учасників досить потужну мотивацію займатися різними практиками розв’язання конфліктів в своїх громадах, зокрема тих, що стосуються конфліктів між ВПО та місцевими мешканцями. Вже на другій сесії учасники намагалися використовувати навички фасилітації діалогів. Присутність власне переселенців у тренінгах дала можливість іншим учасникам дізнатися про ті проблеми, зокрема психологічні, на які вони не звертали раніше уваги чи не вважали їх важливими. Але обговорення того, як нехтування проблемами вже зараз призводить до дегуманізації переселенців детермінувало готовність учасників займатися вирішенням цих питань.
Отже, можемо зробити висновок, що зазначені механізми в консолідації громадської думки через участь у діалогах, через роботу з громадською думкою на рівні індивідів у малих групах конфліктологічних практик має бути значно детальніше досліджені, а їх системний вплив можна дослідити на прикладі середньої освіти. 

3.	Управління громадською думкою: від мистецтва до технологій

3.1.	Соціально-психологічні аспекти технологізації управління громадською думкою (Фролов П.Д.) 

Важливість управління громадською думкою люди усвідомлювали задовго до того, як виник сам термін «громадська думка» [3; 5; 6]. А вперше, як вважається, він був ужитий англійським письменником та державним діячем ХІІ ст. Д.Солсбері для позначення моральної підтримки парламенту з боку населення країни. Сама ж проблема визначення та інтерпретації громадської думки вперше виникає ще в античній філософії. Правда, позначався цей соціально-психологічний феномен тоді дещо по іншому − «публічна думка». 
Про технології формування громадської думки також заговорили відносно недавно [14;17], хоча деякі з них застосовувалися  з давніх давен. Египетські жерці та фараони вміли використовувати чутки, у стародавньому Римі існували стінні газети, що пояснювали громадянам дії влади. А брат славетного оратора Цицерона у своєму листі до нього    зазначав: «Велике значення можуть мати різні чесноти, якими кандидат володіє від природи, проте у передвиборній боротьбі, яка триває лише декілька місяців, штучно створений образ скоріше, ніж природна поведінка, приведе до перемоги». Говорячи теперішньою мовою, він по суті стверджував, що провідним фактором перемоги є імідж кандидата. Про те, що «государю немає необхідності володіти усіма чеснотами, проте є пряма необхідність виглядати таким, що має їх», писав свого часу і Макіавеллі.  
Саме слово «технологія» також дуже давнє. Воно рефлексивно обговорюється в культурі приблизно з 5-го ст. до н.е. Як спеціальний термін для позначення окремої наукової дисципліни його використав у 1777 р. німецький вчений  Иоганн Бекман (1739-1811).  
Як бачимо, і певні знання щодо громадської думки, і технології управління нею існували давно. Проте лише у наш час, коли виник запит на свідому розробку технологій формування громадської думки, вони «зустрілися». Спробуємо з’ясувати, чому так сталося і які проблеми ставить перед нами ця «зустріч». 
Що таке технологія, технологізація? Одне з можливих значень слова «технологія» – обсяг знань і умінь, за допомогою яких ми можемо створювати будь які матеріальні та нематеріальні об’єкти з наявних у нас ресурсів. В іншому розумінні технологія – спосіб переробки енергії, інформації або речовин заради досягнення певної мети (як правило, для створення певного продукту). Технологія об'єднує в собі методи, процедури, прийоми, різні операції і т.д. Технологія спирається на технічне оснащення або устаткування, інструментарій, матеріал.
Технологія та мистецтво сприймається сучасною людиною як смислова опозиція, хоча аналіз етимології цих слів вказує на те, що протягом тривалого часу ці слова були синонімами. Слово «технологія» (гр. techne «мистецтво, майстерність» + logos «слово»») найчастіше перекладається як «вчення про майстерність». Сама ж майстерність розуміється з одного боку як ремесло, уміння, володіння навичками у певній галузі, а з другого − як високе мистецтво виконання будь-чого. Саме тому справжня майстерність не може бути ототожнена з якоюсь чітко визначеною сумою наявних професійних знань, умінь та навичок і визначається як високе та постійно вдосконалюване мистецтво. Остаточне розділення, відокремлення «технології» та «мистецтва» відбулося відносно недавно. У ХVIIІ столітті, наприклад, металургія відносилася до сфери “художеств”. 
У розвитку будь-яких технологій, на мій погляд, можна виокремити три основні етапи.
Першим етапом технологізації будь-якого процесу, який уможливлює появу технології  як такої, є наявність індивідуальної майстерності. Вона грунтується на узагальненні особистістю насамперед власного індивідуального емпіричного досвіду, який часто навіть не може бути вербалізований чи означений (задокументований) у якийсь інший спосіб. Тому мабуть невипадково до XVIII в. окремі ремесла називалися mysteries (таємницями), глибини яких була спроможна осягнути тільки людина з багаторічним досвідом роботи у відповідній галузі. Часто секрети успішності окремих майстрів помирали разом з ними, оскільки вони виявлялися неспроможними передати набуті  знання своїм учням. 
Другий етап виникнення технології можна означити як етап «технологізації» певної діяльності. Технологізація − термін Петра Щедровицького, запроваджений ним для позначення усвідомленої діяльності по вибудовуванню ланцюгів процедур і операцій, необхідних для досягнення прикладної мети, і для відбудови моделей таких ланцюгів. Генетично технологія «вбудовна» у певну діяльність. Технологізація же «відриває, відокремлює, відчужує» технологію як певний обсяг знань і умінь щодо якоїсь конкретної діяльності від самого процесу її здійснення. І вона ж дозволяє через певний час повернутися назад до технології як певної послідовності дій та операцій. 
Але технологізація дозволяє не тільки відокремити технологію як певний обсяг знань і умінь щодо якоїсь конкретної діяльності від самого процесу її здійснення. Вона також надає можливість і навіть передбачає побудову одиниць (модулів), яким притаманна властивість збиратися у різні комплекси і розбиратися, утилізуватися, а потім вбудовуватися в інші комплекси, в тому числі і в інші технологічні ланцюжки. Причому у процесі цієї «зборки»-«розборки» одні елементи та цілі лінцюжки можуть замінюватися на інші. 
Спочатку технологізація являє собою суто прикладну діяльність, вбудовану в практику. Проте навіть у такій, прихованій, неявній формі вона уможливлює відчуження способів певної діяльності чи окремих дій від особистості, що їх виконує, та їх тиражування. Метою технологізації на даному етапі є передача трансляція, передача набутого досвіду якоїсь діяльності від однієї людини до іншої (або до інших). При цьому неявно припускається, що той (ті), хто приймає трансльований досвід, зацікавлений у його відтворенні і прагне засвоїти спосіб діяльності, що призводить до передбачуваного результату.  
Найпростіша форма технологізації − наслідування. Завдяки наслідуванню технологізація може навіть не фіксуватися свідомістю. Зародкові форми технологізації діяльності, її зачатки можна спостергіати у тварин. 
Ритуали, обряди, церемонії, традиції також виступали засобом фіксації певної ідеї, корисного досвіду, а також своєрідним «знаряддям» оволодіння людиною власними психічними процесами. 
Ще одним способом технологізації є команда «роби як я». За тотожності застосовуваних інструментів вона може бути виконана іншою людиною (учнем) з умовно подібним ефектом тільки при виокремленні окремих кроків та операцій. 
Поява мови, підключення рефлексії пришвидшили темп «опредмечування» структури діяльності. Розкладання її на складові «елементи» та «блоки» від давніх цивілізацій до наших днів прискорювався. Діяльність не тільки розкладається на складові елементи, але й відбувається її розподіл між різними людьми. Виконання окремих операцій  доручаються різним людям або й механізмам, технічним пристроям. Особливої значущості набуває послідовність та тривалість певних дій та операцій у часі.  Утаємниченість виробничого процесу зникає,  в результаті чого індивідуальна майстерність певною мірою втрачає свою значущість. Кілька підмайстрів тепер здатні зробити те, що раніше було під силу лише майстру. Проте на цьому етапі зазвичай відомо ЩО, як саме та в якій послідовності необхідно робити, аби досягти бажаного результату, але часто невідомим лишається ЧОМУ заради досягнення  поставленої мети  необхідно чінити саме так, а не інакше.  Відповідь на це «ЧОМУ?» й покликана давати наука. Тому не дивно, що при обговоренні питання інновацій зазвичай вибудовують наступний ланцюжок: формування нового знання; перетворення цього знання на технологію виробництва нового продукту або послуги; комерціалізація технології. Проте саме такий порядок розташування ланок у цьому ланцюгу вибудувався відносно недавно, хоча й видається багатьом самоочевидним. Ця самоочевидність грунтується на розповсюдженому хибному уявленні про те, що наука набула свого нинішнього високого статусу у ХУII-ХIХ століттях через свою "самоочевидну корисність". Проте навіть короткий екскурс в історію природничих наук свідчить, що це далеко не так. Успіхи науки -  йшли "самі по собі", а успіхи техніки - "самі по собі". Винахід парової машини, паровоза, пароплава, ткацького верстата... Чи зробив це хтось з учених? Ні! Це зробили самоуки-винахідники. Включно до початку ХХ століття науки і технології розвивалися практично незалежно одне від одного. Природознавство розвивається не для того, щоб “обслуговувати” технологію. Методологія, теорія, експеримент і власне знання в природознавстві застосовуються насамперед для пізнання тих самих природних об'єктів у тій самій предметній галузі, але на новому рівні або в ширшому наочному ракурсі. Технологія і технічна творчість також не завжди спираються на природничонаукові знання. Якщо, наприклад, стосовно відповідного предмету технології природничонаукові знання відсутні, то в цьому випадку технологія здійснює “тунельний перехід” через бар'єр природничонаукового незнання завдяки своїм теоретичним установкам, емпіричним і інтуїтивним методам, — в цьому вона і схожа на мистецтво. Наукою займалися одні колективи, а технологіями - інші. Ймовірно, вперше ці дві гілки об'єдналися в Лос-Аламосі в 1943 році, коли в рамках одного проекту для спільної роботи було об’єднані зусилля вчених та технологів. Саме з середини ХХ століття наука та техніка почали зливатися воєдино, у технології , − і світ заговорив про «науково-технічну революцію». Інтеграція психології в суспільну практику також відбувається через залучення проектно-технологічної методології, яка вже довела свої переваги в процесі виборів, у галузі паблік рілейшнз, реклами, соціальної і психологічної допомоги та реабілітації, окремих галузях державного управління та інших сферах [15].
Третій етап, етап власне «технології» розпочинається з того моменту, коли стають відомими закони та закономірності перебігу відповідних процесів і з’являється можливість управління ними та використання їх для досягнення поставлених цілей.  Такі технології грунтуються вже не стільки на практичному досвіді, скільки на теоретичних знаннях, що відображають внутрішню логіку процесу. Відповідні знання мають сягнути таких висот і такого ступеня деталізації, коли стає можливим не тільки розуміння загальних закономірностей і тенденцій розвитку, але і їх докладний опис, аж до кожної практичної операції, окремого етапу, форми, засобу і методу практичної діяльності людей. Стає можливим не тільки прогнозування, але і реалізація прогнозних даних через поетапне вирішення ряду окремих завдань. Це дає змогу «втручатися» в об’єктивний хід процесів, змінювати їх порядок, встановлювати ту чи інакшу послідовність і темп процедур та операцій в залежності від мінливих обставин заради якнайшвидшого та найповнішого досягнення поставленої мети. 
Вдосконалення способів «втручання» тісно пов’язана із розробкою концептуальних уявлень про ті явища, які є об’єктом управління. Фундаментальна наука, корінним чином змінюючи базові уявлення щодо таких об’єктів відкривають шлях розробки до кардинально нових, по справжньому революційних, «проривних»  технологій.
Загалом можна стверджувати, що з розвитком науки і вдосконаленням технологій баланс між об’єктивним і суб’єктивним зсувається у бік суб’єктивного. Наприклад, деякі сучасні технології (зокрема, у виробництві кристалів) дозволяють протягом декількох днів або годин отримати матеріали, які природа створювала роками або й сторіччями. Те саме роблять біогенетичні  технології (наприклад, клонування). Аналогічними можливостями чималою мірою володіють психологічні та соціальні технології, які дозволяють «стиснути» соціальний час. Багатьом, мабуть, відома технологія скорочитання, яка грунтується на усуненні із процесу аналізу зчитуваного тексту етапу внутрішнього проговорення, яке істотним чином гальмує переробку отримуваної інформації. Отже, технологізація сьогодні є долею дуже багатьох галузей знань. Причому на даному етапі технологізація розуміється вже як спосіб перетворення технології як певного обсягу знань і умінь щодо якоїсь конкретної діяльності до технології як певної послідовності реальних дій та операцій, які надають людині можливість використовувати об’єктивні процеси  у власних цілях і навіть певною мірою підкоряти ці процеси власним бажанням. 
Що ж соціальні психологи можуть сьогодні запропонувати розробникам технологій управління громадською думкою? Які соціально-психологічних уявленнях про її природу можуть стати відправною точкою для розробки та вдосконалення відповідних технологій? ?
Як свідчить аналіз наукових публікацій, інтерес до явища «громадська думка» протягом тривалого часу виявляють філософія, політологія, соціологія, соціальна психологія, педагогіка та чимало інших наук. Чи не найактивніше громадська думка досліджується соціологами. У соціальній психології,  як зазначає [1, 70], такі дослідження, на жаль, досить обмежені. Це є одною з причин того, що соціальні психологи змушені запозичувати визначення громадської думки, запропоновані соціологами. Зрозуміло, що специфіка соціально-психологічного розуміння цього феномену при цьому неминуче втрачається.
Ступінь розробленості проблематики громадської думки по різному оцінюється дослідниками.  Так, на думку О.К. Уледова громадська думка протягом останніх років була предметом інтенсивного вивчення і багато її особливостей досить докладно з'ясовані [21, 215]. В.С. Коробєйніков дотримується протилежної думки і вважає, що громадська думка є одним з найцікавіших і порівняно мало досліджених проявів людського духу [11, 52]. Б.А.Грушин категорично стверджує: «... навряд чи сьогодні знайдеться в соціології інше поняття, зміст якого було б настільки неясним і викликало би настільки численні суперечки» [6, 7].
Суперечки щодо змісту категорії «громадська думка» дійсно не вщухають, воно лишається одним із найбільш спірних наукових понять.
Безрезультатність спроб окреслити розуміння цього явища у вигляді якогось одного загальновизнаного визначення та усвідомлення того, що прагнення сформулювати його стало ставкою у грі між соціальними групами (П. Шампань) породило точку зору, згідно з якою громадська думка являє собою «невловиму і неясну сутність» (К.Поппер), «добре обґрунтовану ілюзію» (П. Шампань), що власне «громадської думки не існує» (П.Бурдь’є), а власне наукового визначення (у позитивістському сенсі) дати неможливо.
У соціальній психології феномени громадської думки традиційно вважаються об’єктом такого її розділу як психологія великих груп [12; 18], хоча чимало соціологів вважають, що феномен громадської думки може розглядатися на рівні не тільки великих соціальних груп на кшталт населення всієї країни, того чи іншого регіону, тої чи тої соціально-демографічної або професійної групи; але й на рівні колективів підприємств та організацій [4, 184], які за своєю чисельністю іноді цілком можуть бути віднесені до малих груп. У тому разі, коли йдеться про громадську думку конкретного колективу, зазвичай вживається термін «колективна думка» [20]. При цьому, на думку деяких фахівців «Суспільна думка, що формується у малій групі і громадська думка, що формується світовою громадськістю, при всіх розбіжностях принципово однотипні» [20, 89]. Серед соціологів є й такі, хто вважає цілком можливим і навіть необхідним аналізувати громадську думку на рівні окремої особистості [13, 11].  Щойно окреслена «воронка» цілком відповідає логіці переходу від соціологічного підходу до аналізу громадської думки як предмета соціальної психології до власне психологічного, оскільки  зміщує фокус уваги із «зовнішнього» на «внутрішнє».  В цілому позитивно оцінюючи перспективи такої переорієнтації, маємо ясно усвідомлювати й небезпеки, які вона несе. Ці небезпеки, на нашу думку, полягають насамперед у втраті соціального змісту, «капсулізації» індивідуальної психіки, її «випадіння» за межі соціально-психологічного простору, соціально-психологічної реальності.
Що ж являє собою громадська думка як соціально-психологічна реальність, за допомогою яких критеріїв і показників її можна ідентифікувати, а отже й відрізнити громадську думку від індивідуальної?
В якості  відправної точки пошуків відповідей на ці запитання, на мій погляд, є дискусії щодо того, хто є суб’єктом громадської думки. На перший погляд, це самоочевидно: якщо думка «громадська», то її суб’єктом є громада,  громадськість.  У соціологічному розумінні громадськість – це переважна більшість суспільства, яка до того ж має активну позицію з різних проблем соціального життя. 
Громадськість як єдине ціле існує завдяки наявності такого явища, як соціальна комунікація.  Вільне поширення  інформації забезпечує можливість кожному окремому індивіду формувати власну думку стосовно того, що відбувається у суспільстві, а також співвідносити, порівнювати свою думку з думкою інших, орієнтуватися на реальних та потенційних однодумців, знаходити собі референтну групу, з думкою якої він відчуває себе солідарним [9].
Громада  ж означає «групу, об’єднання людей, певну організацію» [19]. Відтак саме ці спільноти й слід вважати  суб’єктами громадської думки. Але при цьому відразу постає закономірне питання, які ж саме із цих спільнот є суб’єктами громадської думки? Чи будь-яка група людей може бути носієм (суб’єктом) громадської думки? Якщо ні, то за наявності яких умов і властивостей, група стає таким суб’єктом? Позиції науковців стосовно цього питання істотно різняться.
Прихильники так званої елітарної концепції, яка йде ще від Платона, пропонують вважати суб’єктами громадської думки лише ті спільноти, чиї члени мають належний рівень обізнаності, компетентності, а також здатні до осмислення та артикуляції існуючих проблем. На думку інших громадська думка визначається кількістю тих, хто її поділяє. В античні часи Протагор розглядав громадську думку як думку простої арифметичної більшості. У наші часи її часто визначають як  «думку більшості людей з приводу соціально значущих проблем», «широко розповсюджені настанови, що стосуються спірних питань» [7]. Кількісний критерій є основою і тих визначень, згідно з якими «суб'єктом громадської думки є великі соціальні групи - класи, нації і народи», а її вищою формою – «думка загальнонародна» [ 16]. Інші визначення, які вже згадувалися на початку статті, пропонують вважати суб’єктом громадської думки не тільки великі, але й малі соціальні групи, і навіть розглядають у цій якості окрему людину [4, 184].
Наявність настільки разючих розбіжностей у позиціях науковців у підходах щодо розуміння суб’єкта громадської думки ставить на порядок денний питання щодо принципової можливості існування якогось єдиного її суб’єкту.  У разі неможливості отримання позитивної відповіді на це питання доведеться визнати, що громадських думок стільки, скільки груп і спільнот, або ж сперечатися з приводу того, думку якої саме соціальної групи слід вважати громадською.  
Визнаючи, що «оскільки в суспільстві ніколи не було, немає і не може бути єдиного інтересу як і єдиної оцінки та цінностей» [16], одні фахівці стверджують, що «суб'єкт — суспільство не може мати єдиної громадської думки (курсив мій), оскільки вона виступає такою лише в абстракції, тоді як у реальному житті вона є диференційованою сукупністю системоутворюючих елементів, кожен з яких відрізняється власними інтересами, потребами, цінностями, оцінками і т. д.» [16]. 
Послідовники альтернативної позиції, погоджуючись з тим, що «в якості суб'єкта громадської думки можуть виступати спільності різного рівня - від населення держави або всієї планети до окремих поселенських спільнот» [2, 17], наголошують, що «при цьому провідним суб'єктом виступає населення, народ у цілому» [2, 21] (курсив мій). Такий підхід видається їм найбільш раціональним, оскільки визнає наявність різноманіття суб'єктів громадської думки, визначаючи в якості основного суб'єкта думку більшості народу [2]. Відтак структура громадської думки  може бути моністичною, одностайною і плюралістичною, тобто складатися з низки поглядів, що не збігаються.  
Проблема полягає лише в тому, щоб з’ясувати, у який спосіб з громадських думок різноманітних соціальних, економічних, демографічних, територіальних груп виникає, створюється, скажімо, загальнонародна громадська думка. У деяких підручниках із соціології можна прочитати, що така думка «є "середньоарифметичним" віддзеркаленням оцінок, суджень і уявлень різноманітних елементів соціальної структури» [16]. Правда, при цьому не зовсім зрозуміло, що ця абстрактна «середня температура по лікарні» являє собою в реальності. Фактично перед нами чергова дилема, перед якою опиняються дослідники. Що являє собою громадська думка?  Чи є це думка конкретних і реальних людей як представників певного соціального прошарку, субкультури, або ж це деяка абстракція, отримана в результаті узагальнення їх висловлювань? Якщо це не абстракція, не епіфеномен, а реальність, то що вона собою являє у соціально-психологічному плані, як виникає, як утворюється, за допомогою яких критеріїв та показників вона може бути ідентифікована? 
У пошуках відповідей на ці запитання нам стане в нагоді існуючий  досвід операціоналізації  поняття «громадська думка» у соціології. Загальновідомою є теза про те, що громадська думка не може бути зведена до механічної суми індивідуальних думок. Але яка соціально-психологічна реальність стоїть за цим твердженням про принципову неаддитивність громадської думки? Ф. Оллпорт в одному із своїх методологічних постулатів зазначив, що «існування  громадської думки передбачає усвідомлення його носієм того, що інші реагують на якийсь об'єкт так само, як і він сам» [цит. за 13].  Іншими словами, громадська думка – це те, що люди думають про те, що думають люди. Причому не якійсь конкретні, а ті, про кожного з яких ніхто ніколи не чув. За такого підходу до розуміння громадської думки виникає нагальна необхідність розрізняти індивідуальну та громадську думку в межах свідомості кожної окремої людини. В. Оссовський [13, 7-16] досить детально проаналізував можливі співвідношення між індивідуальною та громадською думкою, що виникають на інтрасуб’єктному рівні. Розвиваючи ідею про необхідність розрізнення індивідуальної та громадської думки в межах індивідуальної свідомості неважко показати, що людина може бути носієм не однієї, а кількох «громадських думок», які можуть бути не просто протилежними, а взаємовиключними. В залежності від того, наскільки суб’єктивно значущими видаються людям ці розбіжності, наскільки істотними та великими вони їх вважають, як характеризують носіїв тих чи тих поглядів, як оцінюють їх можливості та ресурси, наскільки великою вважають ймовірність узгодження різних поглядів тощо, зростають або зменшуються шанси вироблення спільної, єдиної, консолідованої думки спільноти.
Підсумовуючи, можемо констатувати, що громадська думка як надіндивідуальне утворення існує у двох формах –  об’єктивному і суб’єктивному.  У першому випадку це опредмечена думка спільноти, що виражена за допомогою вербальних та невербальних засобів,  зафіксована у вигляді відповідних знаків, текстів, результатів соціологічних опитувань. Саме ці форми існування громадської думки традиційно стають  предметом аналізу соціологів, а для їх вивчення застосовуються такі методи як контент-аналіз та різноманітні інтерв’ю. Однак громадська думка може бути не тільки висловленою, але й невисловленою, вона може існувати не тільки на інтерсуб’єктному, але й на інтрасуб’єктному рівні. І саме у цьому, суб’єктивному плані вона стає специфічним предметом саме соціально-психологічного дослідження. При цьому дослідник мають аналізувати не тільки ті форми громадської думки, які вже відрефлексовані та усвідомлені, але й ті, які ще тільки починають усвідомлюватися, перебувають на рівні почуттів, спільних дій, тілесного контакту тощо. 
Не менш важливим напрямом наукових розвідок має стати пошук відповіді на питання про соціально-психологічні механізми, завдяки яким відбувається консолідація індивідуальної та громадської думки. Зазвичай при здійсненні таких  розвідок шукаються засоби узгодження вже існуючих, сформованих думок. Альтернативний підхід виходить із розуміння консолідованої думки як думки спільної від самого початку, тобто такої, що народжується у членів соціальної групи в  процесі комунікації між ними і стає тою основою, яка гуртує, консолідує спільноту.  Однією із ключових умов, яка забезпечує існування посталої спільності як соціального цілого є обмеження вибору індивіда. Таке обмеження може бути зумовлене цілою низкою причин – когнітивних, емоційних, мотиваційних тощо. Обмеження вибору внутрішніми чинниками зумовлює утворення спільноти, яка може бути визначена як колективний суб’єкт, зовнішніми – як колективний агент.
Література
1.	Андреева Г.М. Социальная психология. Учебник для высших учебных заведений / Г. М. Андреева. –  5-е изд., испр. и доп. –  М.: Аспект Пресс, 2007. –  363 с.
2.	Гавра Д.П. Общественное мнение как социологическая категория и как социальный інститут /Д.П. Гавра. – СПб.:  ИСЭП РАН, 1995. – 235 с.
3.	Гормонов М. К. Общественное мнение. История и современность / М.К. Гормонов.  – М.: РАН, 1988. – 235 с.
4.	Горшков М. К. Общественное мнение: История и современность /М.К.Горшков. –  М.: Политиздат, 1988. –  383 с. 
5.	Грицанов А.А . Новейший философский словарь / А.А. Грицанов. Минск.: Книжный Дом, 2003. — 1280 с. 
6.	Грушин Б. А. Мнения о мире и мир мнений. Проблемы методологии исследования общественного мнения / Б.А. Грушин. – М.: Политиздат, 1967. – 400 с.  .
7.	Гулина М.А. Словарь справочник по социальной работе / М.А. Гулина. – СПб.:  Питер,  2010. – 384 с. [Електронний ресурс]. − Режим доступу : http://voluntary.ru/dictionary/903/word/obschestvenoe-mnenie
8.	Докторов Б. Обогащенное общественное мнение: Понятие. Социальная практика. Опыт изучения. [Електронний ресурс].  − Режим доступу: http://www.pseudology.org/Gallup/Enriched_PO.htm 
9.	Касьянов  В.В. Социология права / В.В. Касьянов, В.Н. Нечипуренко. –Ростов н/Д: Феникс, 2001. – 480 с. [Електронний ресурс]. − Режим доступу: http://society.polbu.ru/kasianov_socprav/ch54_all.html
10.	 Коллективное мнение. Словарь терминов. [Електронний ресурс]. − Режим доступу : http://psihotesti.ru/gloss/tag/kollektivnoe_mnenie/
11.	 Коробейников, В. С. Пирамида мнений /В.С.Коробейников. – М.: Мысль, 1981. – 222 с.  
12.	 Основи соціальної психології: Навчальний посібник / О. А. Донченко, М. М. Слюсаревський, В. О. Татенко, Т. М. Титаренко, Н. В. Хазратова та ін.; За ред. М. М. Слюсаревського. – К.: Міленіум, 2008 –495с.
13.	 Оссовский В.Л. Проблема идентификации общественного мнения / В.Л. Оссовский // Социс. – 1999. –№ 10. – С. 7-16. 
14.	 Психотехнологии. [Електронний ресурс]. − Режим доступу: http://www.politdumka.kiev.ua/index.php?tel=p
15.	Панок В.  Соціальне проектування і прикладна психологія. [Електронний ресурс]. − Режим доступу: http://www.politik.org.ua/vid/magcontent.php3?m=6&n=21&c=189
16.	 Піча В.М. Соціологія: загальний курс. Навчальний посібник для студентів вищих закладів освіти України. – К.: Каравела, 2000. – 248 с. [Електронний ресурс]. − Режим доступу :  http://subject.com.ua/sociology/picha/44.html
17.	 Политические технологии. [Електронний ресурс].   − Режим доступу: http://www.politdumka.kiev.ua/index.php?tel=p
18.	 Социальная психология. Учебное пособие для вузов / под. ред.. А.Л. Журавлева. - М.: ПЕР СЭ, 2002. – 351 с.
19.	 Словник української мови в 11 томах [Електронний ресурс]. − Режим доступу : http://sum.in.ua/s/ghromada
20.	 Судас Л. Г. Социология общественного мнения /Л.Г.Судас // Социально-политический журнал. – 1995. – № 1 – с. 85– 96. 
21.	 Уледов, А. К. Общественная психология и идеология / А.К.Уледов. – М: Мысль., 1985. - 268 с. 

3.2.	Шляхи формування консолідованої громадської думки у цільових  групах (С. М. Іванченко) 
Проблему формування громадської думки сучасні дослідники розглядають здебільшого в контексті характеру впливу на свідомість громадян – маніпулятивного чи неманіпулятивного. Проте існує ще один важливий аспект – це питання носіїв, або суб’єктів, громадської думки. Прийнято вважати, що громадська думка – це думка суспільства загалом, де суб’єктом є народ або великі соціальні групи. Проте коли мова заходить про вимірювання громадської думки, то зазви-чай опитують окремих індивідів, а замість узагальнення відбувається механічний підрахунок – відсоток “за”, відсоток “проти”. При цьому не враховують те, що в реальному житті індивіди виступають як представни-ки певних груп та спільнот, які впливають на формування колективної думки своїх членів. П. Д. Фролов вважає, що громадська думка існує на двох рівнях – індивідуальному та надіндивідуальному, а також у двох формах – об’єктивній і суб’єктивній. З позиції соціальної психології гро-мадська думка – це надіндивідуальне утворення, яке перевершує просту суму індивідуальних думок [1]. Коли йдеться про консолідовану гро-мадську думку, то вважають очевидним, що її суб’єктом є певна цілісність, а не просто механічна сукупність індивідів. Поняття консолідації вимагає також окремого розгляду, але ми обмежимося тим, що вважатимемо громадську думку консолідованою за наявності в суспільстві консенсусу (згоди більшості зацікавлених сторін щодо спірних питань).
У літературі використовують різні поняття, які описують сукупність людей як колективний суб’єкт або спільноту чи групу як ціле.
Ми будемо говорити про цільові групи, під якими розуміємо будь-які об’єднання громадян, що мають спільний інтерес або на які спрямована дія тих чи тих соціальних перетворень. Наприклад, якщо говорити про реформу вітчизняної освіти, то цільовими групами тут виступають ті, хто надає освітні послуги (учителі, педагоги); ті, хто їх отримує (учні, студе н-ти), а також посередники (менеджмент освіти) та деякі інші групи (на-приклад, батьки учнів).
Ми ставимо собы за мету проаналізувати категорії, за допомогою яких виок-ремлюються суб’єкти громадської думки, для визначення шляхів форму-вання консолідованої громадської думки серед цільових груп, зокрема освітян.
Найбільш загальним є поняття “група”, під яке підпадають будь-які реальні і умовні, великі і малі групи, колективи, об ’єднання, угруповання тощо. У соціології найчастіше такими виступають демографічні групи – за статтю, віком, освітою тощо.
У російській (радянській) психології широко використовується категорія “колективний суб’єкт” як характеристика колективу, опосеред-кована спільною діяльністю [2]. На думку А. Л. Журавльова, колективний суб’єкт має такі ознаки: взаємозв’язок і взаємозалежність; здатність групи до різних форм активності; здатність групи до саморефлексії – утворення образу “ми”, а отже – Ми-ідентичності . Форми існування колективного суб’єкта за формальними ознаками – це діада, мала група, група середніх розмірів (підприємство, цех, навчальний заклад, збори та мітинги), великі соціальні групи; суспільство як організована сукупність індивідів, малих, середніх та великих груп [3].
Ще одна категорія, яку використовують для визначення суб’єкта громадської думки, – спільнота. В. О. Васютинський аналізує спільноту як соціально-психологічну категорію: це відносно велика номінально-реальна соціальна група, що вирізняється за наявності суб’єктивно значущої спільної ознаки [4]. Спільнотою в соціально -психологічному розумінні можна вважати будь-які соціальні сукупності, до яких індивід належить реально чи потенційно. У психологічному розумінні стосунки індивіда та спільноти вибудовуються на підставі спільних інтересів, квазіспільних інтересів (наприклад, у разі зовнішньої загрози) та колективної ідентичності.
Російський дослідник М. С. Мансуров вважає, що суб’єктом гро-мадської думки не може бути народ, тому що вона охоплює різні класи, верстви населення [5]. Натомість суб’єктом громадської думки можуть бути спільноти – стійкі структурні елементи суспільства. До них дослід-ник зараховує громадянську спільноту (державно оформлене об’єднання людей), а всередині – національно-етнічні, територіальні спільноти, про-фесійні і родинно-побутові спільноти. Разом він налічує п’ять форм спільнот, які перекриваються громадськими організаціями як вторинним суб’єктом громадської думки.
Вітчизняні дослідники розглядають малу групу як реальну групу (колектив), зокрема в освітньому середовищі [6]. До таких груп вони відносять дитячі колективи, освітянські спільноти; окрему групу станов-лять менеджери освіти. У ролі своєрідних груп освітнього середовища виступають батьки – найменш інтегрована група, де існують звичайно дуже слабкі процеси взаємодії. Дослідники виокремлюють також інші види груп: тимчасові, неформальні (наприклад, тренінгові, творчі групи дітей з батьками тощо).
Чимало праць присвячено особливостям становлення групової іде-нтичності в малих групах освітнього середовища [7]. Визначено зміст по-няття “освітнє середовище”, його структуру та соціально -психологічні характеристики. П. П. Горностай обстоює думку, що ідентичність групи – “це такий рівень розвитку групової ідентичності, коли група набуває ха-рактеристик групового суб’єкта в різноманітних ситуаціях міжгрупової і внутрішньогрупової взаємодії” [там само, с. 10]. Особливістю групової ідентичності в малих групах (на відміну від середніх і великих груп) є те, що вона пов’язана з процесами групової динаміки.
Незалежно від того, яку категорію використовують дослідники – “група”, “спільнота” чи “колективний суб’єкт”, ускрізь найважливішим критерієм спільного (на противагу індивідуальному) творення громадсь-кої думки є наявність Ми-ідентичності. Поняття Ми-ідентичності пов’язане з поняттям соціальної ідентичності, яке обґрунтували Г. Теджфел і Дж. Тернер [8]. Згідно з теорією соціальної категоризації Г. Теджфела, соціальна ідентичність складається з образів “Я”, пов’язаних зі сприйняттям себе як члена певних соціальних груп. Для нас важливий висновок дослідника про те, що соціальна та особистісна ідентичності є протилежними полюсами одного континууму в структурі Я-концепції [9]. Але оскільки в теорії Теджфела груповий суб’єкт не розглядався, наслід-ків цієї поляризації не було виявлено.
Наступним етапом у вирішенні цього питання стала концепція самокатегоризації Дж. Тернера, яка бере до уваги саме груповий суб’єкт [10]. Дослідник вважає, що ступінь внутрішньогрупової ідентифікації не можна вимірювати з позицій концепції індивідуальних відмінностей, яка ґрунтується на усталеній структурі Я. Розвиваючи погляди Г. Теджфела, він наголошує на ситуативному характері соціальної ідентичності. Тернер вважає, що люди діють або як індивіди, або як члени групи. У Я-концепції поєднуються особистісна та соціальна ідентичності, які співіснують. Ста-новище особистості в процесі взаємодії з іншими постійно змінюється , і, відповідно, вона грає різні ролі. Саме тому дослідники включають у концепцію ситуативну детермінанту вияву ідентичності. Це означає, що індивіди можуть висловлювати або свою особисту думку (з позиції Я-ідентичності), або думку групи, з якою себе ідентифікують (з позиції Ми-ідентичності).
У західній літературі представлені й інші варіанти виокремлення суб’єктів громадської думки. У. Ліппман першим запропонував поділ на еліту, поінформованих громадян та малоінформованих громадян [11]. На схожий поділ за рівнем поінформованості натрапляємо в праці А. Шютца, датованій 1946 роком [12]. Він виокремив три ідеальних типи громадян: “експерт”, “пересічний громадянин” та “добре поінформований громадя-нин”. Його конструкція побудована на уявленнях про соціальний розподіл знання і соціально схвалене знання як джерело престижу т а авторитету. Схожу класифікацію пропонує Дж. Цаллер: еліта створює інформацію, поінформовані громадяни відстежують її через ЗМК, а малоінформовані громадяни пасивно споживають інформацію, замість того щоб активно оперувати нею [13].
П. Штомпка у своїй концепції соціальних змін також розглядає різні типи індивідуальних суб’єктів [14]. Перший – це “звичайні люди”, які живуть своїм життям. Другий – “надзвичайні люди”, що мають особливі якості (талант, знання, харизму) і діють в інтересах інших людей або маніпулюють ними. Це пророки, ідеологи, диктатори, державні діячі і т. п. До третього типу Штомпка відносить тих, хто має певний статус, який надає привілеї і вимагає від них дій, що визначають долю інших (законодавці, адміністратори, держвиконавці).
Раніше була висунута та набула популярності ідея, що саме дис-курс еліт, а не міжособове спілкування формує громадську думку [13]. Час показав, що суспільний дискурс формує не так дискурс еліт, як дис-курси груп інтересів чи груп впливу. У попередній своїй роботі [15 ] ми дійшли висновку про необхідність діалогу всіх зацікавлених сторін, який залучав би до формування суспільного дискурсу широкі кола громадськості. Наразі ж хочемо наголосити на тому, що консолідація громадської думки відбувається саме на рівні колективних суб’єктів (зацікавлених груп), які в різний спосіб доносять свою думку до широкого загалу.
Висновки. Аналіз досліджень формування громадської думки дав змогу виокремити різні варіанти визначення її суб’єкта. Якщо за вихідну точку береться окремий індивід, без урахування його соціальних зв’язків і статусу, то поділ на групи може здійснюватися або за демографічними показниками (вік, стать, освіта), або за критерієм поінформованості (ек-сперт, добре- чи малопоінформований громадянин) . Якщо ж до уваги бе-реться колективний суб’єкт, то існують різні варіанти поділу на зацікавлені (цільові) групи: від реальних малих груп (навчальні і трудові колективи) до реальних та віртуальних спільнот, соціальних мереж. Серед освітян як цільової групи в нашому дослідженні пропонуємо виокремлю-вати групи, виходячи з їхнього місця в системі надання освітніх послуг: учні/студенти, викладачі, батьки, адміністратори освіти.
	Лі те р а ту р а
1.	Фролов П. Д. Громадська думка у соціологічному та соціально-психологічному вимірах [Електронний ресурс] / П. Д. Фролов. – Режим дос-тупу : http://sptechnology.ucoz.ua/publ/
2.	Булах И. П.  Коллективный  субъект :  сущность	подходов  к  определению / И. П. Булах //  Духовність особистості: методологія, теорія, практика. – 2010. – № 3. – С. 29–35.		
3.	Журавлев А. Л.  Психологические  особенности	коллективного  субъекта	/ А. Л. Журавлев // Проблемы субъекта в психологической науке. – М. : Академ. Проект, 2000. – С. 133–151.	
4.	Васютинський В. Психологічні виміри спільноти: монографія / Вадим Васютинський. – К. : Золоті ворота, 2010. – 120 с.
5.	Мансуров Н. Плюрализм в исследовании общественного мнения / Н. Мансуров // Э. Ноэль-Нойман. Общественное мнение : открытие спирали молчания. – М. : Прогресс, 1996. – С. 10–37.
6.	Динамічні процеси в малій групі: соціально-психологічний вимір освітнього середовища : монографія / за наук. ред. П. П. Горностая. – Кіровоград : Імекс-ЛТД, 2013. – 190 с.
7.	Процеси ідентифікації особистості в малій групі: досвід теоретичного та емпіричного дослідження : практ. посіб. / за наук. ред. П. П. Горностая. – Кіровоград : Імекс-ЛТД, 2013. – 106 с.
8.	Tajfel H. An integrative theory of intergroup conflict / H. Tajfel, J. C. Turner // The social psychology of intergroup relations / W. G. Austin, S. Worchel (eds.). – Mon-terrey, Calif. , 1979.
9.	Tajfel H. Social identity and intergroup relations / H. Tajfel. – Cambridge, Paris, 1982
10.	Turner J. Some current issues in research on social identity and self-categorization theories / J. Turner // Social identity: Context, commitment, content / N. Ellemers, R. Spears, B. Doojse (Eds.). – Oxford : Blackwell, 1999. – P. 6–34.
11.	Липпман У. Общественное мнение / У. Липпман. – М. : Изд-во Фонда “Обще-ственное мнение”, 2004. – 384 с.
12.	Шютц А. Хорошо информированный гражданин. Очерк о социальном рас-пределении знания / А. Шютц // Смысловая структура повседневного мира : очерки по феноменологической социологии / сост. А. Я. Алхасов. – М. : Изд-во Фонда “Общественное мнение”, 2003. – С. 222–237.
13.	Цаллер Дж. Происхождение и природа общественного мнения : пер с англ. / Дж. Цаллер. – М. : Изд-во Фонда “Общественное мнение”, 2004. – 560 с.
14.	Штомпка П. Социология социальных изменений : пер. с англ. / П. Штомпка; под ред. В. А. Ядова. – М. : Аспект-Пресс, 1996. – 416 с.
15.	Іванченко С. М. Суспільний дискурс як спосіб організації інформаційного простору та формування громадської думки / С. М. Іванченко // Наукові студії із соціальної та політичної психології : зб. статей. – К., 2013. – Вип. 32 (35) – С. 236–244.
16.	Докторов Б. Методология и практика опросов “обогащенного общественного мнения” / Б. Докторов // Социальная реальность. – 2007. – № 10. – С. 81–94.

3.3.	Способи підвищення консолідувального потенціалу індивідуальних та групових суб’єктів громадської думки (Плющ О.М.)
В качестве субъектов общественного мнения выделяем индивидуальных субъектов, групповых субъектов, общество в целом. Консолидация субъектов общественного мнения означает, что эти субъекты способны объединиться в единое целое путем согласования их дискурсов в общий социетальный дискурс и реализовывать его в ходе совместной деятельности. Исходя из такого понимания, потенциал консолидации субъектов общественного мнения содержится 1) в особенностях субъектов, 2) в особенностях организации совместной деятельности, 3) в качестве предложенного социетального дискурса, которые определяют возможности самоорганизации субъектов в единое целое.
Разные типы консолидации (унификация, взаимодополнительность, синергетизм) предполагают различные требования к субъектам, к организации деятельности, к организации совместного дискурса. Например, унификация как процесс объединения субъектов вокруг единственного верного дискурса, предполагает единственного автора дискурса, которому подчинена деятельность всех остальных субъектов, готовых придерживаться «единственно верной точки зрения», действовать в соответствии с этим дискурсом, и способных вносить изменения в дискурс при указании сверху. В дальнейшем будем описывать способы повышения потенциала субъектов, нацеленных на синергетическую консолидацию общества.
Синергетическая консолидация общества представляет собой сложноорганизованный процесс, подразумевающий такую же сложность организации составляющих этого процесса (субъектов, их деятельности, совместного дискурса).
Можно выделить следующие особенности организации дискурса субъекта, способствующие эффективности процесса консолидации общества: сложность организации картины мира, множественность социальных ролей, качество самоорганизации дискурса субъекта. Сложность организации картины мира может позволять субъекту понимать дискурс других субъектов и организовывать взаимодействие с ними. Множественность набора социальных ролей субъекта предполагает наличие у субъекта модели сложноорганизованного социума и готовности к его конструированию, участвуя в социальных практиках. Качество самоорганизации дискурса субъекта позволяет субъекту совершенствовать дискурс, в том числе дополнять его фрагментами дискурса других субъектов.
Организация совместной деятельности подразумевает некоторый уровень овладения субъектами элементарными видами деятельности (подразумевающий некий уровень социальной зрелости субъектов), задание социальной структуры в рамках которой будет происходить разделение труда, задание способов конструирования совместного дискурса (программы жизнедеятельности общества) в рамках имеющейся у субъектов политической культуры. Устойчивые взаимодействия субъектов составляют основу самоорганизации общества и ведут к упорядочению его социальной структуры, Поскольку речь идёт о взаимодействии и конструировании совместного дискурса, то здесь должны присутствовать обязательные стандарты для всех участников взаимодействия. Такие стандарты (в рамках совместного дискурса) являются порождением социальных общностей, которые детерминируют поведение участников взаимодействия. Индивидуальные субъекты овладевают этими стандартами в процессе социализации.
Особенности организации совместного дискурса обусловливают устойчивость консолидации общества, что зависит от качества дискурса. Качество дискурса как модели картины мира обусловлено точностью прогнозирования социальных трансформаций общества, в частности, реконструкцией траектории развития государства в исторической перспективе. Согласованность дискурсов субъектов общества (на уровне масс, элит, государственных институтов), как программ совместной жизнедеятельности, позволяет конструировать социетальный дискурс, в котором учитываются интересы всех участвующих субъектов. Организация рефлексивных процессов позволяет оценить применимость дискурса к существующим условиям и в случае необходимости внесение в него поправок. Предполагается существование в обществе рефлексивных структур, отслеживающих качество целеполагания, целедостижение как выполнение задач, поставленных в рамках социетального дискурса, и коррекцию целей общественного развития.
Процесс  синергетической консолидации является нелинейным процессом, в изменяющемся мире приходится непрерывно воссоздавать целостность организации субъектов. Синергетическая консолидация общества предполагает развитие сложности организации субъектов общества, совместной деятельности, социетального дискурса. Процесс дезинтеграции общества сопровождается отказом от социетального дискурса, распадом взаимосвязей (упрощением организации системы), переопределением идентичности субъектов. В какой-то степени процесс дезинтеграции обратный процессу консолидации. Вместе с тем, дезинтеграция может быть этапом для новой сборки группового субъекта на других основаниях (как организации социальной структуры, так и организации социетального дискурса). Вполне в духе такого понимания классическое утверждение «чтобы объединиться, надо размежеваться». Субъекты, утверждая собственную идентичность, позиционируют себя в рамках некоего социального контекста. Обозначая свои позиции и воспринимая позиции других субъектов, конструируется совместное социальное пространство, функционирование которого предполагает некие правила его организации, то есть усовершенствованный социетальный дискурс.
В конкурентном мире для отдельных игроков, преследующих собственные цели, дезинтеграция других обществ может быть инструментом конструирования  общего миропорядка («разделяй и властвуй»). Основные пути достижения дезинтеграции обществ: развитие эгоцентризма отдельных субъектов, разрыв взаимосвязей, навязывание несбыточных, «негодных» целей. Качество целеполагания авторов социетального дискурса является одним из условий успешного функционирования общества. Так, например, позиционирование страны, ее участие в различных международных организациях, не может являться аттрактором движения, поскольку является средством достижения цели, в лучшем случае, объединения с другими государствами могут выступать в роли промежуточных целей, которые меняются в связи с изменившимися условиями. Современные информационные технологии многократно расширили возможности управления обществом. «Цветные революции», в ходе которых огромные массы людей «ведутся» на ложные смыслы и символы и совершают действия, противоречащие их объективным интересам и потребностям, стали эффективным инструментом деградации обществ [Иванов, Малинецкий, 2015]. Дискредитация собственной истории ведет к отказу от собственного исторического пути, провозглашаемого в рамках социетального дискурса, и присоединению к чужеродному проекту на второсортных правах. Это приводит к подражанию и насаждению изрядно идеализируемой версии неолиберальной демократии, которая на украинской почве в настоящих общественно-исторических условиях приобретает воплощение, далекое от оригинала.
Помимо привлекательного проекта социетального дискурса, успешность консолидации, когда «идеи овладевают массами», обусловлена активностью самих участников этого проекта, «подключению» субъектности масс. В этом случае участники воспринимают себя в качестве соавторов социетального дискурса, в котором заинтересованы и который стараются осуществить.
В литературе приводится пример информационной кампании Барака Обамы во время президентских выборов в США в 2012 году, в ходе которой обыкновенный гражданин, участвующий в выборах, из потребителя информации становится ретранслятором и соавтором дискурса политической силы [Джо Роспарс, 2009]. Была использована новая предвыборная технология, которая состояла в концепции «снизу вверх». Обычно агитационную кампанию планирует предвыборный штаб, он формирует общую стратегию, организовывает акции, дает указания по цепочке вниз, до отдельных активистов. При этом избирательный штаб работает с телевидением и прессой, и усилия направлены на агитацию тех избирателей, кто еще не определился со своим голосом, не решил, кого поддерживать. Был предложен новый формат участия рядовых граждан в политике, когда команда кандидата выступила координатором усилий разных людей в разных штатах, которые поддерживали кандидата, и объединила их. Сторонники на местах самостоятельно организовывали свою деятельность в поддержку своего президента. Они получали от штаба лишь общую идею и информацию, а люди на местах объединяли свои усилия в агитации за Обаму, действовали без всяких указаний «сверху». В принципе, от них требовалось не так много: просто объяснить людям, почему они сами поддерживают Обаму. Современные электронные средства коммуникации – от YouTube и электронной почты до блогов и Facebook –  были их инструментом, позволяющим вести диалог с миллионами людей. Результат был ошеломляющим: объединенные сторонники Обамы провели тысячи акций, обзвонили по телефону и навестили миллионы семей, где вели агитационную работу. 13 миллионов американцев подписались на рассылки сообщений предвыборного штаба по электронной почте, были собраны пожертвования в адрес предвыборного штаба от 3,95 миллиона человек, и организован виртуальный клуб поклонников Обамы в 3,2 миллиона пользователей в Facebook. В разных городах было создано около 40 000 разных групп тех американцев, кто поддерживал Обаму и проводил агитационную работу. Эти группы продолжили функционирование и после выборов. Они создавались как по региональному признаку, так и по сфере профессиональной деятельности, общим интересам. Таким образом, для них предвыборная кампания стала возможностью образовать Интернет-сообщества, где люди продолжают общаться.
Главный акцент в избирательной кампании был на том, чтобы дать каждому избирателю почувствовать: он – не посторонний наблюдатель, а непосредственный участник в политическом процессе, от него многое зависит, он может реализоваться, и его деятельность, его усилия, кем бы он ни был, – это вклад в будущее страны. Таким образом, их кандидат был «живым», и его поддержка означала для рядового американца участвовать в процессе, где он важен сам по себе, где на первом месте даже не его голос, а его усилия, самореализация.
Вместе с тем, следует учитывать, что субъектность отдельных личностей ограничена рамками предполагаемого социального пространства, в котором разворачивается деятельность субъектов. Эти рамки задаются возможностью достижения целей, которые могут представлять разветвленную сеть промежуточных целей. Если социальное пространство задается в рамках ближайшей цели (Долой дракона!), конструируется одна реальность и один спектр действий, возможных в этой ситуации. Если же границы социального пространства расширяются, и выстраивается сеть промежуточных и конечных целей (Долой дракона! Дракон умер! Да здравствует дракон!) – конструируется другая реальность и предполагается другой спектр действий. В расширенном социальном контексте может наблюдаться квазисубъектность, когда индивид является не соавтором социетального дискурса, а его ретранслятором, вопреки своим собственным долгосрочным интересам, отложенным во времени. Он видит только привлекательность сиюминутных деклараций, не умея прогнозировать долгосрочные результаты достижения предлагаемых целей. В вышеприведенном примере президентских выборов в Америке, сторонники Обамы являлись субъектами избирательного процесса, но не субъектами принятия дальнейших политических решений, проводимых государственными институтами.
Вместе с тем, следует отметить, что консолидация отдельных групповых субъектов не всегда ведет к консолидации всего общества, если эти субъекты не способны предложить всему обществу объединяющий его дискурс. Как известно, внешняя опасность консолидирует общество мгновенно. И к ней часто апеллируют, чтобы консолидировать общество. Но строить жизненную перспективу на такого рода апелляциях невозможно. Необходимо обратиться к культурно-историческим основаниям общественной жизни, заложенным в социетальном дискурсе как реконструкции исторического пути общества. Качество предложенного дискурса будет обусловливать процессы консолидации (которые на Украине сводятся к растворению в европейской идентичности, потере субъектности своего исторического пути).

Учитывая, что потенциал консолидации субъектов общественного мнения, содержится в самих субъектах, в их совместной деятельности, в качественном проекте совместного будущего, можно выделить следующие способы повышения потенциала консолидации общества. 
1) Развитие доверия к субъектам общества: к социальным институтам (в первую очередь, к государству) в результате успешного выполнения ими своих функций, а не только рекламных кампаний, к другим группам, к индивидуальным субъектам. Доверие к другим социальным субъектам означает возможность не только коммуникаций с ними, но и достижения взаимопонимания, позволяющего конструировать совместный дискурс [Бобкова, 2014].
2) Развитие контактов между субъектами, включение субъектов в различные социальные практики. 
3) Развитие культуры как регулятора взаимодействия всех субъектов общества, позволяющей оценить не только отдельные действия субъектов, но и программу жизнедеятельности общества в целом [Российское …, 2015].
Повышение потенциала консолидации индивидуального субъекта может быть связано с поиском единомышленников (сторонников аналогичного дискурса), готовности с ними сотрудничать и приложения собственных усилий к достижению общих целей. 
Было проведено исследование, в котором изучались возможности консолидации группового дискурса различными способами. Были проанализированы различные способы консолидации общественного мнения по поводу проблем качества образования в группах студентов. Пассивный способ консолидации предусматривал прослушивание лекции. Следующим способом консолидации было участие студентов в групповой дискуссии, направленной на поиск общего мнения. Еще один способ консолидации предполагал первоначальное обсуждение в малых группах и выработку совместного мнения, которое потом приходилось корректировать в ходе межгруппового обсуждения. Помимо этого была контрольная группа, не участвовавшая в обсуждениях по предлагаемой тематике.
Для изучения процессов консолидации общественного мнения было решено использовать методику «обогащенного общественного мнения» [Докторов, 2007]. Участники получали задание самостоятельно подготовиться к дискуссии, через неделю проходило групповое обсуждение. Предполагалось, что в процессе группового обсуждения участники придут к более согласованному мнению. Проводилось четыре измерения степени консолидации общественного мнения в группах. Изучалось первоначальное состояние общественного мнения. Второе измерение, перед началом дискуссии, позволяло оценить результативность неорганизованного получения информации по данной проблеме на консолидацию мнений. Третье измерение сразу после проведения группового обсуждения давало возможность оценить эффекты организованных форм работы. Четвертое измерение, через неделю после проведения обсуждения, позволяло оценить стойкость вызванных изменений.
Для оценки степени консолидации общественного мнения была разработана анкета. Первый блок анкеты давал возможность выявить представления субъектов о проблеме качества образования («субъективные семантики», пользуясь терминологией Артемьевой Е.Ю. [Артемьева, 1999]). Выделялись три измерения данной проблемы: а) условия осуществления качественного образования; б) субъекты, заинтересованные в качестве образования; в) основные показатели, характеризующие качество образования. Каждое из этих измерений характеризовалось набором индикаторов, которые задавались исследователем. Участникам предлагалось оценить значимость этих индикаторов. Степень консолидации оценивалась с помощью коэффициента множественной корреляции (коэффициент конкордации) ответов участников. Согласованность представлений о значимости выделенных индикаторов позволяет говорить об общности сконструированной картины мира и о степени консолидации группы. Второй блок анкеты включал в себя выявление отношения к другим субъектам образовательного процесса и к системе образования в целом. Оценивалась динамика изменения коэффициента конкордации в группах студентов, участвующих в различных формах группового обсуждения. 
В контрольной группе согласованных тенденций в изменении показателей коэффициента конкордации в измеряемых параметрах системы представлений о качестве образования не выявлено. Тогда как в группах студентов, обсуждающих проблемы качества образования, можно наблюдать сходные тенденции в изменении этих показателей. Во всех группах получение информации по заданной теме приводило к увеличению коэффициента конкордации, то есть наблюдалось повышении согласованности мнений студентов в группах (росла степень консолидации общественного мнения). В каждой группе совместное обсуждение также вело к увеличению коэффициента конкордации (практически по всем параметрам), но с разной степенью эффективности. Но вызванные изменения оказывались нестойкими, через неделю согласованность мнений снижалась, хотя была выше первоначального уровня.
Наименее эффективным в нашем исследовании оказался такой способ консолидации, когда в ходе группового обсуждения можно было ориентироваться на мнение большинства. Вполне возможно, что в этой ситуации на эффективность повлияли следующие факторы: малая значимость проблемы качества образования для повседневной жизни студентов, большое количество участвующих в обсуждении не давало возможность активно участвовать в обсуждении всех вопросов, не ставилась конкретная цель конструирования согласованного мнения.
Следующим по эффективности в нашем исследовании оказался пассивный способ консолидации, когда ведущий (лектор) предлагал некоторое видение проблемы, а аудитория в разной степени усваивала его. Понятно, что существует множество нюансов, влияющих на процесс восприятия: качество предложенной модели, ораторское мастерство лектора, когнитивные возможности аудитории, отношение аудитории к оратору, наличие знаний в данной области, знакомство с другими точками зрения и т.д.
Наиболее эффективным способом консолидации общественного мнения оказалось «принятие групповой ответственности». В рамках этого способа субъекты в составе малых групп приходили к совместному решению, которое впоследствии входе межгрупповой дискуссии приходилось отстаивать от лица группы. Условно говоря, индивидуальному субъекту приходилось дважды принимать решение по поводу предложенной проблемы, при этом, в межгрупповой дискуссии корректируя уже осознанно выбранные им положения. Вместе с тем, следует отметить, что применение этого способа консолидации наиболее ресурсозатратно, как по времени, так и по организационным усилиям. 
В заключение отметим, что несмотря на то, что разные типы консолидации (унификация, взаимодополнительность, синергетизм) предполагают различные требования к субъектам, к организации деятельности, к организации совместного дискурса, в любом случае достижение консолидации подразумевает активность самих субъектов, осознание ими себя как соавторов социетального дискурса, и качество этого дискурса, обеспечивающее возможность успешной самореализации субъектов, составляющих общество. Синергетическая консолидация подразумевает взаимодоверие субъектов, их взаимодействие в различных социальных областях, развитие культуры субъектов, регламентирующей не только деятельность субъектов, но и самоорганизацию общества в целом.

Литература
1.	Артемьева Е.Ю. Основы психологии субъективной семантики. – М.: Наука; Смысл, 1999. – 350 с.
2.	Бобкова Е.М. Доверие как фактор целостности общества // Социс, № 10, 2014. – С. 70-75.
3.	Джо Роспарс: // Еженедельник 2000, № 14 (456), 2009.
4.	Докторов Б. Методология и практика опросов обогащенного общественного мнения / Б. Докторов // Социальная реальность. – 2007. – №10. – С. 81-94.
5.	Иванов В., Малинецкий Г. Наука и войны будущего // Изборский клуб, № 5 (29), 2015. – С. 6-38.
6.	Российское общество и вызовы времени. Книга вторая / М.К.Горшков [и др.]; отв. ред. Горшков М.К., Петухов В.В. – М.: Издательство Весь Мир,  2015. – 432 с.

3.4.	Методи консолідації громадської думки процесі групової взаємодії (Іванченко С.М.)

Розпочинаючи огляд методів консолідації громадської думки, маємо відразу зазначити, що консолідована думка не розглядається нами як дещо виключно  «добре», а поляризована чи невизначена – як «погане». Ми розглядаємо формування громадської думки як діалогічний, ітераційний процес, в якому щойно означені стани являють собою лише певні його стадії.
У пошуках методів консолідації громадської думки видається цілком природнім використати традиції та досвід експериментальної роботи з групами, що були напрацьовані протягом ХХ століття. Вони включають, як мінімум, три великих та відносно автономних напрями. 
Перший завдячує своїй появі дослідженням «групової динаміки» Курта Левіна. Специфікою його підходу було визнання групи як цілісного об’єкту та вихідної одиниці дослідження, а її індивідуальні члени та взаємодія між ними розглядалися лише як елементи цієї цілісності. В рамках робіт по вивченню групової динаміки були виявлені і вивчені такі явища, як групова згуртованість, груповий тиск, лідерство, конформізм і нонконформізм, процеси прийняття групових рішень і багато іншого.
Другий напрям практичної та експериментальної роботи з групами пов'язаний із сферою ділових відносин і стосується, зокрема, проблем прийняття управлінських рішень та професійної експертизи. Зародкові їх форми є продуктами самоорганізації суспільства і відомі із найдавніших часів. Наприклад, традиції ділових та військових нарад поширенї навіть у так званих «примітивних» народів. Прикладом соціального винаходу порівняно недавнього часу є так звані «робочі гуртки якості», що були започатковані у 50-х роках XX ст. японськими менеджерами і лише потім були розповсюджені по всьому світу професійними дослідниками (Андерсен, 2003). У XX ст. традиційні типи ділових нарад були удосконалені за допомогою експериментальних (групова динаміка) та психотерапевтичних методів (ділові ігри, тренінги тощо). 
Третій напрям являє собою синтез різноманітних групових методів роботи, що втілений в експертних методах прогнозування та оцінювання. Експертні оцінки являють собою судження, які базуються на інтерпретації логічних міркувань, доказах або обґрунтованих очікуваннях майбутнього, що надаються людьми, які вирізняються глибокими знаннями у певній галузі (Саати, 1993). До експертних оцінок звертаються, коли відсутні необхідні для екстраполяції дані, а причинно-наслідкові зв'язки між параметрами настільки складні, що їх не можна визначити математично. У цьому випадку допомагають інтуїція і знання експертів. Прикладами таких методів є брейнстормінг, метод Дельфі, метод номінальних груп. 
Надати перевагу якомусь із трьох означених напрямів доволі важко, оскільки перспективам, що відкриває кожний з них, безумовно, притаманні як свої переваги, так і обмеження. Наш вибір пов'язаний із тими критеріями, за якими визначається консолідована громадська думка. 
 Зазвичай громадська думка вважається консолідованою тоді, коли абсолютна більшість спільноти (суспільства) висловлюється за чи проти чогось (наприклад, заміна смертного вироку на пожиттєве ув’язнення, легалізація або заборона абортів тощо). Якщо ж суспільство поділяється приблизно навпіл і кожна з частин підтримує різні, а то й абсолютно взаємовиключні точки зору, то громадська думка оцінюється як  амбівалентна (або поляризована). Невизначеною громадська думка є у випадках, коли значна кількість громадян не має певної думки щодо певного питання і під час соціологічних опитувань надає перевагу відповідям на кшталт «важко відповісти», «не визначився», «утримався», тощо. 
Але чи дійсно факт того, що певна точка зору поділяється більшістю, навіть абсолютною, є достатнім і беззаперечним доказом реальної консолідованості громадської думки? Далеко не завжди. Адже історія знає чимало прикладів того, коли безкомпромісно налаштована меншість вельми агресивно просувала власну думку, не рахуючись із позицією більшості. Причому досить часто це була відверта війна, спрямована на знищення своїх опонентів і встановлення диктатури власних поглядів. Зрозуміло, що такий стан громадської думки важко назвати консолідованим. Не менші загрози не тільки для консолідації громадської думки, але й для успішного існування спільноти, може мати безроздільне панування поглядів неосвіченої та не толерантної більшості.
Інша справа, коли за наявності розбіжностей у поглядах, існуванні альтернативних і навіть взаємовиключних думок у суспільстві панує прагнення домовлятися, шукати шляхи до діалогу і співробітництва, повага та терпимість до чужої, інакшої думки, готовність визнавати плюралізм думок. Прагнення урівноважити погляди більшості та меншості в процесі вироблення максимально неконфліктної спільної думки, призвело до появи однієї з можливих моделі її консолідації – консенсусу.
Поняття «консенсус» вживається переважно у двох сенсах: як спосіб прийняття політичних рішень, при якому політична воля більшості учасників врівноважена відсутністю заперечень з боку хоча б одного з учасників. У другому випадку під консенсусом розуміють існуючу або таку, що формується в суспільстві, широку громадянську згоду. У такому широкому розумінні політичний консенсус наближається до соціологічної трактовки як згода значущої більшості людей будь-якої спільноти відносно найбільш важливих аспектів його соціального порядку, виражене у діях [9; 134].
У світовій практиці відомі випадки, коли релігійні об’єднання (квакери), економічні спільноти (Ганзейська спілка), громадські організації (анархісти), деякі народи (ірокези) приймають рішення методом консенсусу [1].
Консенсусний підхід гарантує врахування усіх думок, ідей та потреб зацікавлених сторін. Консенсус може бути досягнуто у різних умовах – в малій групі, місцевій громаді, у професійному колективі, і навіть у масштабі країни. Процес може відрізнятися залежно від розміру групи, але принципи завжди одні й ті самі: спільна мета, кооперація, довіра, достатня кількість часу тощо [6].
Зважаючи на те, що саме наявність у групі чи суспільстві консенсусу щодо певної проблеми була обрана в якості критерію консолідації громадської думки,  було детально проаналізовано групу так званих «консенсусних» методів, до яких входять метод номінальних груп, метод Дельфі та метод знаходження консенсусу. Усі вони включають вимірювання консенсусу, а два останніх – формування консенсусу.
В результаті їх порівняльного аналізу перевагу було надано методу знаходження консенсусу, оскільки він дозволяє не тільки знаходити спільне рішення певної проблеми, але застосовується як технологія вироблення спільної думки у колективах науковців, міжнародних та громадських організацій.  До того ж він, на відміну від методу Дельфі та номінальних груп, не орієнтований на застосування виключно як інструмент експертної оцінки. Відтак можна припустити, що знаходження консенсусу в окремій групі вказує на формування спільної, консолідованої думки групи як аналогу, прототипу думки громадської.
Метод знаходження консенсусу має чітку структуру, яка  складається з циклів або рівнів, кожний з яких має власну мету та завдання. Його головними особливостями є анонімність, ітераційність, контрольований зворотній зв’язок та використання статистичних методів для визначення спільної думки групи.  
На першому рівні кожен з учасників висловлює власну думку, включно із занепокоєнням та застереженнями, але час не використовується для розв’язання проблем. На другому рівні група звертає увагу на ідентифікацію занепокоєнь, але знов без прийняття рішень. Лише на третьому рівні починається пошук рішень.
Мета першого рівня мета визначається досить широко, що дозволяє проводити дискусію з філософських та політичних питань, визначати загальні плюси та мінуси та ін. На другому рівні дискусія зосереджується на виявленні застережень, їх групуванні та упорядкуванні. На основі складеної мапи застережень визначаються найбільш істотні. На третьому рівні фокус обговорень ще більше звужується, поки не визначається те застереження (як правило, одне), що має бути вирішене.
До основних змістових компонентів методу консенсусу як певної технології належать: аналіз наявного спектру соціальних інтересів та організацій, що їх презентують;  виявлення сфер, у яких спостерігаються співпадіння та розбіжності у цінностях, цілях, шляхах та засобах їх досягнення тощо; пошук спільних цінностей та пріоритетів, на підставі яких можливе досягнення згодаи; системна діяльність інститутів та організацій з метою забезпечення громадської згоди щодо норм, механізмів та шляхів регулювання суспільних відносин заради досягнення спільних цілей.
У процедурному плані метод передбачає встановлення чіткого порядку денного з подальшим обговоренням кожного із включених до нього питань за певним ітеративним алгоритмом, який включає такі основні блоки: обговорення питання, формулювання пропозиції, дослідження ставлення до неї, корекція пропозиції, досягнення консенсусу.
Обговорення. Питання, зазначене у порядку денному, обговорюється з метою з'ясування спектру пов’язаних із ним думок, а також отримання інформацію за заявленою темою. Під час цього обговорення часто виявляються основні настрої, що існують в групі, та потенційні пропозиції.
Формулювання пропозиції.  Спираючись на результати обговорення, формулюється пропозиція вирішення питання, і ведучий закликає учасників обговорення підтримати її. Кожний учасник  має чітко визначити своє ставлення до неї (наприклад, підняттям руки або картки відповідного кольору). Це дозволяє  уникнути ситуації, за якої мовчання або бездіяльність можна розцінити як згоду.
Дослідження ставлення до пропозиції. Якщо консенсусу не досягнуто, кожний незгодний з висунутою пропозицією висловлює своє ставлення до неї та обґрунтовує свою позицію.   У такий спосіб розпочинається наступний цикл обговорення пропозиції, на якому учасники мають можливість висловити свої сумніви та аргументи, почути аргументи та контраргументи інших.
Корекція або зміна пропозиції. На цьому етапі намагаються врахувати  позиції та аргументи тих, хто не погодився із запропонованим варіантом пропозиції. Пропозиція коректується, перефразується або доповнюється. Далі група знову повертається до призову до консенсусу, і цикл повторюється доти, поки рішення, що задовольняє всіх, не буде знайдено.
Через те, що на стадії обговорення досить часто неможливо досягти цілковитої згоди усіх без виключення його учасників, на практиці склалися кілька різновидів консенсусу. 
•	Одноголосно мінус один — усі учасники крім одного підтримують рішення. Незгодний не може блокувати рішення, але він може затягувати дебати. Незгодний може бути постійним спостерігачем виконання рішення, і його думкою про наслідки рішення можна цікавитися в подальшому. 
•	Одноголосно мінус два - не дозволяє двом індивідуумам блокувати рішення, але в такому випадку вирішити протиріччя вдається швидше. Незгодна пара може представити на розгляд свою альтернативну думку про те, чим погане рішення. Парі дається можливість знайти загальний базис і схилити на свій бік третього учасника, щоб блокувати рішення. Якщо протягом встановленого часу третій до них не приєднується, їхня аргументація розглядається як непереконлива.
•	Одноголосно мінус три або більше ; подібні системи враховують здатність чотирьох і більше учасників активно блокувати рішення. 

Метод консенсусу розрахований насамперед для роботи у невеликих групах. Його застосування у великих групах також є можливим, але це потребує деякої зміни процедура. Зокрема, при роботі з великими групами використовуються так звані ради представників. Рада представників є інструментом досягнення консенсусних рішень для великих груп. У раді представників збираються представники менших груп для прийняття спільних рішень. Кожна група представлена своїм речником. За допомогою такого представника-речника група спілкується з більшим зібранням, що дозволяє тисячам людей бути представленими в дискусії меншої групи. Повноваження речника визначаються його групою зближення позицій. Речникові може знадобитися проконсультуватися зі своєю групою перед тим, як брати участь в обговоренні чи узгодженні певних питань [19].
Метод досягнення консенсусу має й інші  обмеження та вразливі місця. Зокрема, він потребує досить багато часу, а його результативність залежить від бажання учасників знайти спільне рішення. Якщо таке бажання відсутнє, то право блокування може використовуватися для того, щоб унеможливити прийняття рішення. У літературі описані випадки, коли з метою запобігання конструктивній діяльності групи, до неї засилається «провокатор». Крім того, не виключається ухвалення групою такого спільного рішення, якого насправді не хоче ніхто, а його підтримка зумовлена лише тим, що після відкидання усіх інших альтернатив воно лишається єдиним, що не викликає явних заперечень попри усю свою неефективність. 
Метод знаходження консенсусу набув неабиякої популярності у діяльності громадських організацій та груп активістів. Наприклад, відомі акції проти ядерної зброї в 1970-х рр.. (Сібрук, Нью-Гемпшир, США; Торнесс, Шотландія), акції проти використання атомної енергії і за роззброєння у Німеччині в 1980-х та 1990-х, акції антиглобалістів 1999 р. (Сіетл, Вашингтон, США) [19]. Набутий досвід практичного застосування методу детально описано у посібниках та рекомендаціях, див. наприклад, «Принятие решений через консенсус» (2012); П. Гелдерлоос "Консенсус: принятие решений в свободном обществе" (2010).
У нашому дослідженні увагу було зосереджено на можливостях методу консенсусу як інструменту досягнення консолідації громадської думки щодо проблем якості освіти. Актуальність проблеми якості освіти важко переоцінити, недарма її проголошено одним із національних пріоритетів та визнано передумовою національної безпеки. 
Водночас одностайне визнання надзвичайної важливості питання якості освіти поєднується із відсутністю якогось загальновизнаного розумінні цього складного явища. У науковій літературі представлені різні визначення, підходи, складові поняття «якість освіти» (Жебровський, 2008), а наявні результати соціологічних опитувань вказують на те, що широка громадськість має доволі строкаті уявлення, пов’язані із цим словосполученням. Зазвичай респонденти пов’язують якість освіти з рівнем знань, розвитком особистості, практичним застосуванням знань. Дуже мало в уявленні респондентів якість освіти пов’язана з модернізацією освіти, а отже з її реформуванням. 
Освітяни та споживачі освітніх послуг оцінюють якість освіти кожний по-своєму. Вона може розглядатися ними «як суспільний ідеал освіченості людини, як результат її навчальної діяльності, як процес організації навчання і виховання, як критерій функціонування освітньої системи» (О.І.Ляшенко). Крім того, значна частина пересічних громадян має своє, часто не артикульоване уявлення про те, що таке якість освіти. (Слюсаревський, 2007; О.А.Чемерис (2005); Підсумки соціологічного опитування з питань реформування вищої освіти України, 2008). 
У нашому дослідженні основні параметри оцінки конструкта «якість освіти» (елементи, чинники, потрібні заходи) з’ясовувалися в процесі пілотажного опитування та фокус-груп.  учасниками яких були студенти та викладачі ВНЗ. На цьому етапі у дослідженні взяли часть студенти ВНЗ 1-2 курсів (47 осіб, 12 чол., 35 жін.), вік 17-20 р. (середній 18,6). Окремо було проведено дві фокус-групи серед студентів (19 учасників ) та одна – серед викладачів ВНЗ (8 учасників - 2 чол., 6 жін., вік 25-50 р.). 
Результати фокус-групових досліджень показали, що студенти описують якість освіти переважно у термінах рівня знань, практичного їх застосування та відповідності потребам ринку праці. У викладачів уявлення про якість освіти більш складне, і містить дескриптори, що стосуються як освітнього процесу, так і його результатів. Було з’ясовано, що для викладачів є значущою думка працедавців та випускників університету щодо оновлення змісту навчальних програм, форм та методів підготовки. Викладачі переважно орієнтовані на зміни в навчальному процесі, що узгоджені із запитами ринку праці, в бік укріплення фундаментальності та універсальності, але не в напрямку формування у студентів вмінь здійснювати самоосвіту.
В процесі пілотажного дослідження використовувалася також авторська анкета, спрямована на вивчення сприйняття якості освіти різними підгрупами освітян. Респондентам пропонувалося проранжувати показники якості освіти за ступенем їх значущості, а також обрати із пропонованого списку один або кілька  першочергових заходів, необхідних для підвищення її якості. Крім того, анкета містила список тверджень, які характеризують певне ставлення до освіти, нововведень, позиції у житті, доступності освіти 
Оцінка ступеня консолідованості думки групи у нашому дослідженні здійснювалася двома способами. Перший ґрунтувався на об’єктивних показниках і передбачав оцінку ступеня фактичної узгодженості, реального співпадіння індивідуальних думок. Другий – на суб’єктивних показниках, які являли собою самооцінку учасниками групових досліджень того, чи вдалося групі в процесі обговорення дійти консенсусу, чи сприяло воно виробленню спільної позиції, чи змінило обговорення власну думку респондента  і чи співпадає вона з думкою, до якої дійшла група. 
Перший спосіб використовувався на початку дослідження. За його допомогою визначалися як точки консолідації групової думки (позиції, стосовно яких у групі вже існує консенсус), так і наявні розбіжності, неспівпадіння, суперечності, а також зони невизначеності (на їх наявність вказувало обрання респондентами варіанту відповіді «важко відповіти»). Останні ставали предметом групових обговорень, побудованих у відповідності із методом консенсусу. Другий спосіб застосовувався для оцінки зрушень, що сталися з думкою групи під час таких обговорень. Перевага цього способу оцінювання змін у ступені консолідованості думки групи полягає у тому, що він дає змогу зафіксувати ті зрушення в думках, які поки ще чітко не сформулювалися, не усталилися, і  можуть бути дуже нетривкими.  
Оскільки в центрі нашої уваги перебувала якість освіти, то оцінка ступеня консолідованості думок щодо проблем, пов’язаних з нею, на першому етапі дослідження здійснювалася шляхом підрахунку кількості співпадаючих / неспівпадаючих відповідей на запитання розробленої анкети. Якщо кількість відповідей збігалася у переважної більшості респондентів (на рівні 70-80%), вважалося, що в групі існує сформований погляд на це питання. Якщо думки розпадалися приблизно порівну між «так» чи «ні» або «не знаю» - групова думка оцінювалася як поляризована чи потенційно конфліктна. Якщо переважали відповіді «не знаю» - думку групи визначали як несформовану.
Результати анкетування засвідчили, що найбільша згода існує щодо того, що якісна освіта має передбачати здобуття конкретних професійних вмінь і  формування уміння вчитися протягом життя (80%) – із судженнями такого змісту погодилися відповідно 85% і 80% опитаних студентів. Водночас 78% респондентів погодилися з тим, що освіта має бути спрямована на загальний розвиток людини, а отже не має бути зорієнтованою виключно на формування вузькопрофільного фахівця. Крім того, студенти були майже одностайні у тому, що ознаками якісної освіти є залучення студентів до дослідницької роботи (78%), а також міжнародне визнання вітчизняних ВНЗ (70% ) та затребуваність випускників з українськими дипломами будь де у світі (67%). А от із тим, що академічна успішність зазвичай об’єктивно відображає справжній  рівень отриманих знань, не погодились 72% студентів. Майже так само одностайно студенти не погоджувалися з тим, що  повернення до радянських освітніх традицій може сприяти підвищенню рівня освіти (70%). При цьому переважна більшість опитаних студентів (72%) вважали якісну освіту доступною для себе.
Найбільш невизначеною виявилася  оцінка студентами доцільності зв’язку вищої освіти з академічною наукою: 46% респондентів не змогли визначитися, чи можна сьогодні отримати якісну освіту без налагодження співпраці ВНЗ та науково-дослідних установ. Погодилися з тим, що така співпраця необхідна, 38%, не погодились – 16% опитаних. 
Найполяризованішою думка студентів виявилася щодо термінів, які дають змогу оцінити якість отриманої освіти. Погодилися з тим, що це можна зробити лише  через тривалий період часу 48%, не погодилися – 30%, не визначилися – 22% респондентів. 
Співставлення відповідей на різні питання анкети виявили й інші суперечності, притаманні думці студентів щодо проблем, які тою чи тою мірою пов’язані з якістю освіти. На перший погляд, більшість респондентів демонструють інтернальну позицію: погодилися з тим, що за свої права потрібно боротися, 87% опитаних; з тим, що рівень добробуту залежить насамперед від них особисто – 67%. Водночас при таких здавалося би виражених інтернальних  настановах 52% тих самих респондентів погодилися із твердженням «Потрібно вміти пристосовуватися до реальності, а не витрачати сили на боротьбу з нею». 
За наявності таких суперечливих настанов не дивно, що  ранжуючи чинники, які мають найбільше впливати на якість вищої освіти, студенти поставили на перше місце рівень кваліфікації професорсько-викладацького складу, а рівень підготовки абітурієнтів – на останнє. При цьому серед першочергових заходів, спроможних підвищити якість вищої освіти перше місце посіло створення умов, які б стимулювали студентів до самостійної пізнавальної діяльності. А предметом оцінювання, здатним забезпечити належну якість освіти, на думку студентів мав би бути не рівень знань, а ставлення до навчання, індивідуальні здібності, самостійна робота, активність на семінарах.
На основному етапі три групи студентів з різних ВНЗ (загалом 44 особи) спочатку заповнювали згадану вище анкету (аби пересвідчитися, що їхні думки стосовно якості освіти не мають істотних розбіжностей з думками студентів, які були опитані під час пілотажного дослідження), а після цього з ними проводилася групова дискусія методом консенсусу щодо проблем, які стосувалися різних аспектів якості освіти і оцінювалися учасниками найбільш неоднозначно.
Перед початком обговорення учасників груп знайомили з методом консенсусу, визначалися відповідні ролі (ведучий, хронометрист, секретар). Саме обговорення відбувалося відповідно до заздалегідь визначеного порядку денного.
За кожним із визначених питань проводилося обговорення згідно алгоритмів, описаних на початку параграфу. За його результатами шляхом голосування визначалася точка зору, прийнятна для всіх. Якщо в процесі обговорення відбувався поділ групи на підгрупи з різними поглядами, проводилося проміжне голосування. З’ясувавши наявний розподіл думок, учасники намагалися визначити, яка з них є більш прийнятною для всіх, і голосували вдруге. 
Після завершення обговорення методом консенсусу усіх визначених порядом денним питань учасники заповнювали підсумкову анкету. Респонденти мали відповісти, чи сприяло обговорення за запропонованими правилами виробленню спільної думки групи і чи вдалося їй врешті-решт дійти консенсусу? чи змінилася їхня думка після обговорення і  чи співпадає вона з результатами колективного обговорення?
Отримані результати свідчили, що студенти були одностайними у своїх оцінках методу консенсусу як інструменту обговорення проблем, що сприяє виробленню спільної думки групи – 82% погодилися із цим повністю, решта 18% - частково. Фактично так само розподілилися й відповіді  учасників обговорень на питання про те, чи вдалося групі дійти консенсусу. Варіант відповіді «так» обрали 82%, «частково так» - 16%, «ні» - 2% учасників. 
Порівняння відповідей на запитання «Чи співпадають результати колективного обговорення з вашими індивідуальними відповідями?» та «Чи помінялася Ваша думка після обговорення?» вказувало на те, що попри майже одностайні оцінки методу консенсусу як дуже ефективного засобу вироблення консолідованої думки групи, реально досягнутий консенсус може виявитися й формальним. З одного боку, серед учасників не знайшлося жодного, хто би заперечив тотожність власних думок і результатів колективного обговорення – сказали, що вони цілком співпадають 32%, частково – 68%.  З іншого – не змінили своєї думки після обговорення 27%, змінили цілком – 25%, змінили частково – 48%. 
Підсумовуючи викладене вище, можна стверджувати, що метод консенсусу є доволі перспективним інструментом формування консолідованої громадської думки.

3.5.	Методи консолідації громадської думки в процесі трансформації конфлікту (Брунова-Калісецька І.В.)
Сенсом консолідації є укріплення та об’єднання суспільства разом (від лат. con - разом, solido – укріплюю). Ми вважатимемо консолідацією громадської думки такий процес, в якому існування розмаїття індивідуальних думок, позицій, уявлень, міркувань веде до об’єднання всього суспільства через їх компліментарність, нівелюючи дезінтеграційне сприйняття розбіжностей як загрози. Найбільш наочно наявність багатоманіття інтересів, думок, позицій індивідів та соціальних груп проявляється у вигляді соціальних конфліктів, коли різні інтереси та позиції навколо того чи іншого соціально значущого питання приходять до зіткнення. Ситуація зіткнення далі робить неможливим ігнорування розбіжностей і вимагає від суспільства певної роботи  подолання зіткнення, частиною якої може бути і консолідація. Тому аналіз консолідаційних процесів у розв’язанні конфліктів .
Для визначення поняття конфлікт російський психолог ГришинаН.В. пропонує користуватися наступними критеріями:
1.	Конфлікт – це завжди зіткнення (боротьба, несумісність тощо)
2.	Біполярність – як існування у конфлікті двох сторін, без яких не можливе зіткнення з приводу протиріч.
3.	Активність, що спрямована на подолання протиріч 
4.	Наявність суб’єктів, як носіїв конфлікту, що усвідомлюють себе сторонами конфлікту та свою активність в ньому (ст. 23-24)
Розглядаючи процеси консолідації громадської думки під час конфлікту, проаналізуємо їх стосунок до цих критеріїв. З першого погляду конфлікт як зіткнення є протилежним консолідації, оскільки зіткнення відбувається не «разом», а одне проти одного (суб’єктів, носіїв громадської думки, розмаїття самих думок, та їх джерел). Втім, якщо звернутись до визначення конфлікту Дж. Рубіном, Д. Пруіттом та С.Х.Кім, то побачимо, що конфлікт – це не просто зіткнення інтересів двох та більше сторін, а таке зіткнення при якому сторонам здається, що одночасне досягнення їх інтересів є неможливим. Для нас ключове тут слово «здається», оскільки воно описує е тільки наявність різних потреб, інтересів та позицій, а й процеси сприйняття, формування уявлень про проблему, шляхи її вирішення, опонента тощо. Через прояснення цього комплексу уявлень, потреб, особливостей сприйняття сторін конфліктолог створює можливість для консолідації тих сторін у суспільстві, що  суб’єктами даного конфлікту. Таким чином зіткнення стає певним етапом консолідації думки.
Біполярність – ознака конфлікту, яка описує не тільки існування двох сторін, а й зведення всіх інших можливих спільнот та соціальних структур в суспільстві до цих двох сторін, що часто відбувається під час розгортання конфлікту. Якщо це відбувається, то можна помітити консолідаційні процеси, але саме в цих двох спільнотах конфлікту, де об’єднання в середині тої чи іншої сторони буде супроводжуватися дезінтеграцію суспільства в цілому. Тому консолідація суспільної думки під час подолання конфлікту передбачає «повернення» в суспільну думку розмаїття думок, позицій, інтересів тощо на противагу біполярності. 
Активність, що спрямована на подолання протиріч, може приймати в конфлікті різні форми, починаючи від спроб наполягати на своїй позиції, як єдино правильній, закінчуючи намаганням однією зі сторін знищити іншу повністю, аби позбутися протиріч з нею.
Наявність суб’єктів, як носіїв конфлікту, що усвідомлюють себе сторонами конфлікту та свою активність в ньому ставить перед нами питання співвідношення носіїв конфлікту та носіїв громадської думки, для яких об’єднуючою є доволі складна проблема зв’язку індивідуального, групового або соціального рівня. Адже на поведінку людини впливає не тільки її «ступінь приєднаності» до громадської думки «своєї спільноти» (оскільки людина водночас належить до різних груп та спільнот – від сім’ї до політичної нації), а й багато інших факторів. Коли йдеться про розгортання соціального конфлікту, суспільна думка вимагає від людини з усіма її різними приналежностями визначитися в своїй поведінці з її відповідністю до позиції однієї чи іншої сторони, усвідомити себе прихильником якоїсь однієї зі сторін конфлікту, розмістити себе на одному з полюсів біполярності. В мирний безконфліктний час, коли цієї «вимоги» не існує,співвідношення індивідуального та суспільного рівнів в громадській думці виглядає наступним чином: «припускається, що людина реконструює думку інших (питання про те, наскільки точно і правильно вона це робить, лишається при цьому відкритим), а також певним чином співвідносить її із своєю власною. При цьому реконструюватися може думка не однієї, а кількох груп, кількох спільнот. Це може бути думка більшості, меншості, думка референтної групи тощо» (П.Д. Фролов).Розгортання конфлікту призводить до того, що «вибір» індивідом груп, з думкою яких співвідносить чи реконструює як свою, зводиться до двох груп – умовно «своїй» та «чужій», особливо коли власна думка виноситься назовні. 
В проведенні «залізничних тестів» Е. Ноель-Нойман [6] було виявлено, що публічна демонстрація людиною цієї чи іншої позиції стосовно різних суспільно-значущих питань залежить від того, наскільки «безпечно» почувається людина, зокрема чи вона в меншості з своєю думкою, або більшості, і чи відомо їй з «більшості» чи «меншості» її співбесідник(и). В соціально-психологічних процесах в час насильницького конфлікту ця небезпека стає реальною – отримати ярлик «ворога» чи «зрадника», бути затриманим чи навіть вбитим. Отже консолідація громадської думки через практики розв’язання конфлікту, примирення повертають людині саме розуміння того, що існує безліч варіацій індивідуальних точок зору або їх відсутності і що це розмаїття думок, позицій, інтересів індивідів та груп може не тільки вступати в протиріччя, але збагачуватись та бути компліментарним. 
На сьогоднішній день існує три загальновідомих методи вирішення конфліктів: 
1. Застосування сили – використання підходу з позиції сили означає примус сторони до дій, яких ви хочете від неї домогтись.
2. Підхід з позиції права – звернення до закону чи адміністративних процедур.
3. Обговорення інтересів – можливість сфокусуватися на проблемі, з урахуванням прихованих потреб сторін [12, с. 8].
Саме третій метод в широкому сенсі є основною альтернативного розв’язання конфліктів, практичне застосування котрого в цій роботі вважатиметься одним з засобів консолідації громадської думки.
Під час конфлікту кожен хоче задовольнити власні інтереси і вийти переможцем, незважаючи на інтереси іншого. Однак, насправді ситуація виграшу тільки одного учасника конфлікту часто є досить ілюзорною, надто коли йдеться про міжособистісні конфлікти. Адже люди і далі продовжують спілкуватися у той чи інший спосіб, а яким є таке спілкування, якщо один з учасників почувається ображеним? Отже при детальнішому розгляді цього питання очевидною стає потреба розв’язувати конфлікти так, щоб максимально задовольнити обидві сторони, що абсолютно неможливо застосовуючи підхід з позиції сили, чи з позиції закону – обидва підходи передбачають примус, який, одначе, має різне походження в кожному з підходів. Таким чином, з точки зору «відновлення стосунків» між учасниками конфлікту, найкращим є розв’язання ситуації за принципом «виграш – виграш», який досягається лише за умови врахування інтересів обох сторін. Часто конфлікт здається невирішуваним через те, що сторони виказують лише свої позиції й активно їх захищають [12, с. 9].
Тому чисельні конфліктологічні практики основані на тому, що за бажання зберігати стосунки чи принаймні утримуватися від насильницьких способів вирішення конфлікту, сторони (особи чи групи) готові перейти від власних позицій на рівень з’ясування потреб на інтересів одна одної та пошуку того варіанту рішення, яке максимально задовольняє потреби всіх.
В багатьох практиках ненасильницького розв’язання конфліктів, важливими є декілька принципів, зокрема:
8.	Кожна людина має право на реалізацію своїх інтересів
9.	Розмаїття бачення є цінністю
10.	Рівноправність сторін
11.	Прийняття того, що людина може бути іншою
12.	В розв’язанні конфліктів не шукають винних. В конфлікті в кожного є своя міра відповідальності
13.	Розв’язання основане на співробітництві – на можливості та готовності прийняти таке рішення, яке задовольнить обидві сторони конфлікту
14.	Розв’язання конфлікту дозволяє сприймати конфлікт як проблему, а іншу сторону – як партнера по вирішенню спільної проблеми [10,c. 28].
Окреслимо ті конфліктологічні практики з розв’язання конфліктів, що існують в Україні.

1. Відновні практики.
Відновними практиками називають широке коло технологій, що дозволяють відновити стосунки в конфліктах різного типу, частіше за все групових, зокрема кримінальних.
Відновні практики – це процес, який дозволяє залучати всі зацікавлені сторони до прийняття рішення про відновлення порушених внаслідок конфлікту чи непорозуміння стосунків на умовах поваги, розуміння, турботи та відповідальності [3, c. 3.].
Відновні практики– процедури, спрямовані на вирішення конфліктів, побудову атмосфери співпраці та партнерства. Нині відновні практики ефективно застосовують у системі правосуддя, освіти, в громадах, у бізнесі для вирішення конфліктів як між окремими людьми, так і між малими чи великими соціальними групами – від трудового колективу до територіальних та національних спільнот [1, c. 7].
В опитуванні Українського центру порозуміння респонденти зазначали зокрема, що відновні програми це не тільки спосіб вирішення конфлікту ти вид профілактики злочинності серед дітей, а й можливість «сформувати активну громаду, яка здатна об’єднуватися для розв’язання будь яких проблем» [3, с. 17].

Форми відновних практик
Єдиної загальноприйнятої класифікації відновних практик досі немає. Фактично будь які практики, що сприяють відновленню, або побудові стосунків у громаді є відновними і можуть коливатися від абсолютно неформальних (як, наприклад, висловлення почуттів і застосування «я»- тверджень) до найбільш формальних, які залучають багато учасників і передбачають серйозне планування, підготовку, структурованість та комплексність. Зокрема: 
Відновні практики, що застосовуються при вирішенні кримінальних ситуацій (у практиці відновного правосуддя)
o	Медіація між потерпілими та правопорушниками;
o	Кола громадського правосуддя
o	Сімейні конференції, форум громадського правосуддя
Відновні практики в громадах
o	Посередництво у вирішенні конфліктів і спорів,медіації в сімейних, сусідських, трудових конфліктах та ін.
o	Сімейні групові наради
o	Процедури побудови консенсусу в громаді та Кола прийняття рішень
Відновні практики в навчальних закладах:
o	Медіація однолітків
o	Кола цінностей та Кола прийняття рішень[1, c. 7].
Відновне правосуддя надає можливість обом сторонам кримінального конфлікту брати в ньому активну участь, маючи всі повноваження щодо пошуку, формування та прийняття рішення для виходу з конфліктної ситуації. Таким чином враховуються інтереси обох сторін, а також максимально захищаються їхні права. Результатом процедурипримирення стає відновлення добрих стосунків між людьми та підвищення ролі громадськості в подальшій роботі з особами, які вчинили правопорушення. [7, с. 11]. 
Схожі процеси відбуваються в практиці відновлення стосунків в спільноті з міжгруповим конфліктом.
Проведені дослідження показали, що коли обидві сторони погодились на зустріч, майже у 90% випадків примирення відбувається, та угоди про усунення збитків виконуються у 80%-90% випадків. Отже відновне правосуддя забезпечує якнайшвидше усунення моральних й матеріальних збитків, заподіяних кримінальним конфліктом[7, с. 12].
Всі вищезгадані практики базуються на добровільній участі сторін чи спільнот конфлікту.

2. Консолідація громадської думки в діалогах
Діалогові практики значною мірою поширилися в Україні в останні два роки, хоча з’явилися ще на початку 90тих. Втім, саме слово «діалог» використовується значно ширше за ці практики і тому важливо виділити саме ті процеси, що можна назвати діалогом в конфліктологічному сенсі. В якості узагальнюючого для різних практик діалогів визначення цього процесу можна обрати наступне: діалог – це такий вид комунікації, при котрому всі учасники слухають один одного достатньо уважно, щоб модифікувати свою точку зору (Сандерс, Стюарт). Підкреслимо, що слухання в діалозі, як інструменті подолання конфлікту не менш важливе, ніж говорення, висловлення власних думок, позицій, досвіду тощо.
Діалог як інструмент подолання наслідків міжгрупових конфліктів з метою консолідації груп у спільності чи суспільстві використовується не один десяток років, а деякі практики були адаптовані з традиційних комунікативних засобів подолання конфліктів північноамериканських індіанців.  Узагальнюючи різні підходи до проведення діалогів [15-17, 20-21], зазначимо, що всі вони базуються на такій груповій формі комунікації, що дозволяє учасникам висловити своє бачення стосовно травмуючих подій без ескалації конфлікту та бути почутими незалежно від статусу. 
Для розуміння того, яким чином відбувається консолідація громадської думки під час діалогів, варто зазначити, що до участі в них обов’язково долучаються різні представники обох сторін конфлікту. Консолідація відбувається в процесі того, як співвідношення власної думки учасника трансформується від визначення себе виключно як представника «своєї» спільноти, а інших – як представників «нашої» чи «ворожої» сторони в конфлікті у можливість в різних моментах діалогу та після нього співвідносити свої думки з думках будь-якого іншого учасника, відновлюючи через це саму можливість приналежності до більшої кількості спільнот (не тільки «своя»-«ворожа» сторона в конфлікті, а й гендерні, професійні, сімейні, неформальні та інші приналежності також).В результаті біполярність двох спільнот консолідації у конфлікті суспільство має складну систему багатьох спільнот, носії думок в яких можуть одночасно належати до різних груп, зв’язуючи їх таким чином в одне консолідоване суспільство.
Механізми: 1) Комунікативний зсув з репрезентації своєї думки у формі позиції у форму репрезентації  потреб, емоційного ставлення, особистого життєвого досвіду тощо, 2) Трансформація дегуманізуючого сприйняття «іншого», відновлення гуманістичного сприйняття «іншого», як людини, особистості, 3) Трансформація стосунків. Дія цих механізмів дозволяє групі, що бере участь у конфліктологічних практиках не сприймати позиції, як взаємовиключні і не співставні, дозволяє змінювати дегуманізаційні тенденції сприйняття «іншого» як представника «ворожої» спільноти на сприйняття «іншого», як особистості. Таким чином відбувається трансформація стосунків з міжгрупових у міжособистісні.

Конфлікт в сенсі зіткнення інтересів є нормальним соціальним явищем, що час від часу виникає на різних рівнях суспільства. Але оскільки конфлікт переважно асоціюється з його негативними рисами, людина, соціальна група чи суспільство намагається уникати конфліктів або мінімізувати саме їх негативних наслідків. Втім, конфлікти трапляються і тому важливо розуміти, що можна зробити, коли протиріччя різноманітних інтересів стає наочним у вигляді певних дій, що сприймаються як конфліктні. В конфліктології користуються різними термінами щодо процесів подолання конфлікту та його наслідків, якщо він вже відбувся – розв’язання (resolution), врегулювання (settlement), управління (management), трансформація (transformation) тощо. Крім того, щодо конфлікту використовують терміни «попередження» (prevention), а також низку термінів, що українською перекладаються як миротворча активність  (peacekeeping, peacemaking, peacebuilding), що не зовсім враховує специфіку кожного з процесів. (Peaceworkers UK)
Згадані підходи до того, що можна робити з конфліктом, відрізняються метою (дійти конкретних домовленостей по конфліктних питаннях, зупинити насилля, зокрема політичне, трансформувати стосунки таким чином, щоб попередити наступні конфлікти, попередити зростання насилля, подолати причини та джерела конфлікту тощо), підбором акторів, що залучені у процес подолання (політичні інституції та влада, військові та збройні сили, нейтральні треті сторони, меншини, громадяни тощо). Найбільшою мірою консолідація суспільної думки можлива в тих процесах, що передбачають залучення широкого кола громадян (трансформація конфлікту, миротворчі дії в сенсі peacebuilding, тощо). Тож ми зосередимося на тих конфліктологічних практиках та техніках, що використовуються саме в цих процесах -  медіації, відновних практиках, різних техніках фасилітації діалогу і включають в себе трансформацію стосунків конфліктуючих сторін.
ОБСЄ використовує такі визначення медіації та фасилітації діалогу для своїх працівників: 
Медіація може бути визначена як “структурований процес комунікації, в якому нейтральна третя сторона працює зі сторонами конфлікту задля того, щоб віднайти спільно погоджені рішення конфлікту таких шляхом, що задовільнить поставлені на карту інтереси». Процес медіації включає основні 4 фази: підготовча фаза погодження на перемовини, медійовані переговори, угода, виконання. 
Фасилітація діалогу: ключові особливості фасилітації діалогу схожі на особливості медіації. Втім, фасилітація діалогу є іншим підходом оскільки вона є «більшою мірою комунікативним процесом з відкритим кінцем між конфліктуючими сторонами для того, щоб сприяти взаєморозумінню, визнанню, емпатії та довірі. Це може бути одна розмова, чи може тривати довгий період часу. Хоча діалоги можуть вести до прийняття дуже конкретних рішень та дій, основною їх метою не є досягнення конкретного врегулювання, а досягнення кращого розуміння різних точок зору, залучених у конфлікт» (OSCE). 
Про відновні практики ми вже згадували в цьому виданні. Зазначимо лише, що процес побудови комунікації в них подібний до діалогів, але у відновних практиках є специфічна мета, що полягає у примиренні сторін, подоланні травмуючого досвіду конфлікту.  
У всіх цих практиках процесом комунікації керує певний «ведучий» (чи «ведучі» - медіатори та фасилітатори), функції якого відрізняються в залежності від конкретної практики, підходу тощо. Спільним для всіх «ведучих» є те, що вони не приймають рішень щодо розв’язання конфлікту, а лише допомагають сторонам конфлікту знайти такі рішення, користуючись різні підходи до побудови комунікації таким чином, щоб сторони мали змогу шукати рішень свого конфлікту. 
Різні відновні практики та фасилітації діалогу у своїх підходах посилаються на концепцію Карла Роджерса і побудовані на роджеріанському ставленні до стосунків в процесі.  
Ролі, функції медіатора та фасилітатора.
Головна роль медіатора та фасилітатора – зробити комунікацію між сторонами конфлікту 1) можливою, 2) комфортною, 3) ефективною. Відповідно , фасилітація – процес, технологія, яка використовується в різних практиках і різними фахівцями. Цим пояснюється й різне її визначення. Ось деякі її дефініції: «Фасилітація  (англ.  Facilitate  –  полегшувати,  допомагати)  –  полегшення взаємодії всередині групи, процес надання допомоги групі у виконанні завдання, вирішенні проблеми або досягнення угоди до взаємного задоволення учасників»; «фасилітація – це підвищення швидкості або продуктивності діяльності  індивіда внаслідок актуалізації в його свідомості образу (сприйняття, уявлення) іншої людини (або групи людей), що виступає в якості суперника або спостерігача за діями даного індивіда»; «фасилітація – це професійна організація процесу групової роботи, спрямована на прояснення і досягнення групою поставлених цілей. Процес фасилітаціїпризводить до підвищення ефективності групової роботи, залучення та зацікавленості учасників, розкриттю їх потенціалу»; «фасилітація  –  це  допомога  нейтральної  сторони,  завдання  якої  –  полегшення взаємодії всередині групи»; «Фасилітація – одночасно процес і група навичок, що дозволяють ефективно організувати обговорення складної проблеми або спірної ситуації і без втрат часу виконати всі пункти порядку зборів чи наради». Успішна фасилітація включає попередню підготовку, планування і конструктивний підхід. Визначення www.Trainings.ru
Суть даного методу полягає в тому, що фасилітатор, як правило, не планує структуру процесу взаємодії учасників, а більшою мірою відгукується на процес дискусії шляхом постановки питань, реагування на кожне висловлювання, контролю часу виступу. Фасилітатор орієнтований на власні навички взаємодії з групою.
Таким чином, фасилітація – це:
• полегшення взаємодії всередині групи (від англ. «Facilitate» – полегшувати, допомагати);
• процес надання допомоги групі у виконанні завдання, вирішенні проблеми або досягнення угоди до взаємного задоволення учасників;
• процес,  що  дозволяє  ефективно  організувати  обговорення  складної 
проблеми або спірної ситуації  і без втрат часу виконати всі пункти порядку зборів чи наради;
• процес  фасилітації  призводить  до  підвищення  ефективності  групової 
роботи, залучення та зацікавленості учасників, розкриттю їх потенціалу.
Цілі й завдання фасилітації
Мета фасилітації полягає в організації конструктивної взаємодії між учасниками, наприклад, шляхом постановки питань, що дозволяють ефективно організувати обговорення складної проблеми або спірної ситуації.
Основна  мета  цього  інструменту  –  підвищення  групової  ефективності,  а саме:
• підвищення якості рішень;
• підвищення відповідальності щодо прийнятих рішень;
• значне скорочення часу реалізації рішень;
• поліпшення відносин у групі;
• посилення особистої задоволеності учасників групи;
• організаційне навчання.
Завдання фасилітації – вирішити конкретні питання – знайти рішення, проаналізувати проблеми, зібрати ідеї, уточнити завдання, спланувати дії.
Результат фасилітації – організаційні рішення  і пропозиції, зафіксовані на папері, які спричинять організаційні зміни.
Формат фасилітації необхідний, коли:
• піднімаються гострі теми, які вимагають конкретних рішень;
• ситуацію важливо розглянути комплексно, з різних сторін;
• потрібно організувати ефективну дискусію, де кожен учасник може висловитися, поділитися ідеями та досвідом.
У цілому фасилітація – нейтральний процес (в частині, що стосується змісту заходу та його учасників), який робить акцент на таких аспектах:
• які цілі повинні бути досягнуті;
• хто має бути залучений в процес;
•  як  повинен  бути  розроблений  процес,  і  в  якій  послідовності  повинні бути виконані завдання;
• яка повинна бути модель спілкування, наскільки вона ефективна, і який 
повинен бути результат;
• який рівень підготовки учасників повинен бути і як повинні бути використані ресурси;
• як розподілити залученість учасників та їх потенціал;
• як створити сприятливу робочу та психологічну атмосферу.
Фасилітатор уміє:
• уважно слухати, спостерігати і запам’ятовувати як вимовлені фрази, так 
і манери поведінки учасників процесу фасилітації;
• налагоджувати просту і ясну комунікацію між членами групи;
• встановлювати схожість чи відмінності в їх заявах;
• аналізувати (розчленовувати) і синтезувати (з’єднувати) сказане з при-
воду тих чи інших проблем;
• ідентифікувати пропозиції;
• діагностувати й заохочувати (коригувати) ефективну (неефективну) по-
ведінку;
• створювати модель ефективної поведінки;
• забезпечувати зворотний зв’язок між учасниками процесу, не допуска-
ючи при цьому «наступальних» і «оборонних» форм спілкування;
• відстежувати і оптимізувати індивідуальні способи поведінки всередині 
групи;
• викликати довіру в групи;
• заохочувати зусилля членів групи і підбадьорювати їх;
• бути терплячим.
Хороший фасилітатор повинен володіти певним набором навичок:
• чітко дотримуватися основних принципів фасилітації;
•  розробляти  проект  заходу  на  базі  певних  навичок,  корисних для фа-
силітації;
•  розвивати  і  використовувати  основні  навички, щоб  чітко  виконувати 
обов’язки фасилітаторів і максимально відповідати своїй ролі;83
• враховувати особисті характеристики учасників, які будуть корисні при 
проведенні фасилітації.
Фасилітатор  підвищує  групову  ефективність,  насамперед  за  рахунок 
поліпшення процесу спільної роботи, тобто стежить за:
• тим, як члени групи розмовляють один з одним;
• тим, як знаходять спільне розуміння проблем;
• тим, як приймають рішення;
• тим, як вирішують конфлікти.
Фасилітатори  утримують  зустріч  у  часових рамках  і допомагають  точно витримувати чіткий порядок денний, вміють домогтися того, щоб їх слухали, створюють  середовище  активного  спілкування,  конструктивно  викладають проблеми, підводять підсумки і шукають аргументи. Досвідчений і успішний фасилітатор  вміє  зберігати  неупередженість,  створювати  можливості  для конструктивного  діалогу між  усіма  учасниками.  Він  або  вона  є  людиною  з боку і можуть зберігати нейтралітет протягом усього часу зустрічі.Включається фасилітатор у дискусію чи ні, є він експертом в обговорюваній темі чи ні – це не так важливо, як те, що фасилітатор повинен надати допомогу  групі  у  виконанні  завдання,  вирішенні  проблеми  або досягненні угоди для взаємного задоволення учасників. 
Фасилітатор, на відміну від тренера, не є експертом і не навчає учасників, 
а надає їм спеціальні технології групової роботи для створення необхідного продукту. Фасилітатор допомагає групі, супроводжуючи пошук рішення. Метою роботи фасилітаційної групи може бути рішення будь–якого виробничого або бізнес–питання, розробка стратегії діяльності компанії та ін. Фасилітатор направляє  роботу  учасників,  модерує  результати  і  стежить  за  виконанням учасниками заданих технологією правил.
Фасільтатору доводиться комбінувати в роботі:
• дослідження і планування;
• активне слухання (вміючи перефразувати сказане, ви показуєте співрозмовникові, що зрозуміли його);
• згладжування конфліктних ситуацій;
• палітру інструментів для прийняття рішень;
• вміння ставити запитання;
• активності на самосвідомість і знання власних мотиваторів учасників.
Якщо зустріч проходить досить добре і все ніби йде само собою, учасники можуть подумати, що робота фасилітатора дуже легка. І тут криється основна помилка. Кожна групова робота, це особливий випадок і завжди вимагає уважності та індивідуального підходу. Для успішного проведення фасилітації, знадобляться наступні навички:
• визначення власних мотиваторів та управління ними;
• організація процесу групової роботи;
• підтримка балансу та етики;
• управління часом;
• усна комунікація;
• уміння ставити «навідні» питання;
• уміння слухати і реагувати;
• управління конфліктами;
• створення атмосфери узгодженості та продуктивності;
• планування й націленість на результат;
• управління груповою динамікою;
• володіння інструментами фасилітації;
• оцінка процесів;
• тезове конспектування.

Технології роботи з групою, що використовуються в Україні.
Світове кафе (World Cafe)
Авторами методу є Х. Браун і Д. Ісаакс [Brown, Isaacs, 2005].
Мета. Метод ідеально підходить, коли необхідно зібрати інформацію, організувати обмін думками великої кількості людей з важливих для організації або спільноти питань і проблем; вивчити можливості для подальших дій і прийняття рішень.
Учасники процесу.
«Спонсор кафе» (людина або  група,  зацікавлені в проведенні), «господар 
кафе» (фасилітатор або група, що допомагають керувати процесом), команда дизайну (допомагає організувати і провести захід), учасники.
Огляд процесу. Метод вимагає мінімальної підготовки – визначення теми 
і  питань для  обговорення,  але цей  етап  є  найважливішим  і  визначає  успіх всього заходу. Запрошенням учасників, організацією простору для проведення кафе займається група дизайну.
Захід:
Початок.
Поділ  учасників на  групи, формулювання обговорюваних питань, пояснення правил роботи кафе, призначення «господаря столу».
Основна частина. Кілька (мінімум 3–4) раундів бесід з переходом за різні 
столики. «Господарі» залишаються за  своїм  столиком.  Решта  учасників  переходять  за  інші  столики.  Завдання«господарів столу» – знайомити нових учасників обговорення з результатамипопередньої роботи групи і фіксувати нові ідеї.
Завершення. Повернення учасників за свій столик, узагальнення ідей «господарями столу»; створення галереї ідей, консолідація та кластеризація основних ідей.

Пошук майбутнього (Future Search)
Авторами методу є М. Вейсборд і С. Дженофф, американські психологи та 
консультанти [Weisbord, 1992a].
Мета. Метод використовується, коли різним зацікавленим групам  (компаніям, співтовариствам) необхідно знайти спільну основу для майбутнього співробітництва, виробити загальну картину майбутнього.
Учасники процесу. Спонсор  (людина або група, зацікавлені в проведенні).  Організаційний  комітет  включає  ключових  учасників,  які  спільно  з  фасилітатором обирають  тему, розробляють програму, підбирають  учасників; знаходять місце проведення та забезпечують логістику заходів. Фасилітатор крім підготовки заходу, управляє ходом конференції: повідомляє завдання, стежить  за часом, динамікою процесу. Учасники як правило, представники різних груп, зацікавлених у виробленні єдиного бачення майбутнього і в пошуку загальних підстав для спільних дій.
Огляд процесу. Метод вимагає ретельної підготовки – визначення теми, 
підготовки  роздаткових матеріалів  із  завданнями  і  робочими  листами  для змішаних і цільових груп. Запрошенням обраних учасників, організацією простору для проведення конференції та підготовкою матеріалів займається організаційний комітет під керівництвом фасилітатора.

Конференція.
1.  Погляд  на  минуле  –  розігрів  учасників,  обговорення  тенденцій,  які 
впливали на групи в минулому.
2. Погляд на дійсність – створення загальногрупової «карти свідомості» 
тенденцій, які впливають на групу або досліджувану проблему в сьогоденні.
3. Погляд на майбутнє – створення ідеальних сценаріїв майбутнього.
4. Виявлення загальних основ – формування сценаріїв спільного майбутнього.
5. Планування дій – складання конкретних планів.

Технологія відкритого простору (Open Space Technology)
Автором методу є Х. Оуен [Оуен, 2008]. В основі методу 4 простих принципи і 1 закон.
 Принципи
1. Хто б не прийшов – це ті люди, які потрібні.
2. Що б не сталося – це єдине, що може статися.
3. Коли б це не почалося – це правильний час.
4. Коли це закінчиться – тоді й закінчиться.
Закон: якщо ви виявите, що опинилися в ситуаціях, де ви не можете чогось навчитися або зробити який–небудь внесок, ви відповідальні за те, щоб перейти в інше місце, наприклад, в іншу групу.
Мета.  Метод використовується в тому випадку, якщо: в організації є реальна бізнес–проблема, дійсно хвилююча людей; проблема складна  і ніхто не знає, як до неї підійти; група, яка потрібна для вирішення проблеми, дуже різнорідна за складом; обговорювана проблема пов’язана з конфліктами; питання треба вирішити терміново.
Учасники процесу. Спонсор  (людина або група, зацікавлені в проведенні) – визначає тему заходу. Фасилітатор – допомагає спонсору сформулювати тему, запустити роботу самоорганізованих підгруп, стежить за тим, щоб в учасників була можливість зафіксувати звіт про роботу своєї підгрупи (найкраще за допомогою комп’ютерів) і щоб звіт був вчасно доступний всім учасникам групи, проводить завершення процесу. Учасники – всі особи, зацікавлені в обговоренні. Участь у заході є виключно добровільною.
Огляд процесу. Метод не вимагає тривалої підготовки. Одним з основних моментів  у підготовці  є  визначення  теми. Формулювання повинно  звучати привабливо й цікаво, так як назва теми є центральним механізмом, що запускає проведення дискусії і надихає учасників.
Захід:
1. Початок роботи – привітання та представлення учасників; оголошення 
теми; концентрація уваги на самостійному створенні повістки роботи; опис 
процесу; формування дошки оголошень; відкриття «сільського ринку».
2. Основна частина:
• робота самоорганізованих груп;
• підготовка звітів;
• знайомство зі звітами й розстановка пріоритетів;
• конвергенція;
• зустрічі з планування дій.
3. Завершення – техніка «говорить паличка».

Базова фасилітація (Basic facilitation)
Термін «базова фасилітація» увів американський організаційний психолог і консультант Р. Шварц [Schwarz, 2005a]. Крім базової фасилітації в рамках підходу, який Шварц позначає як підхід «професійного фасилітатора» (Skilled Facilitator approach), виділяється також розвиваюча фасилітація. Фасилітацію, на думку автора, можна вважати професійною, якщо це не просто компіляція окремих технік і методів, але чітке розуміння теоретичних принципів і моделей, що лежать у  їх основі. В основі базової  та розвиваючої фасилітації лежать принципи системного підходу [Davidson, 2005b; Schwarz, 2005d, 2005E], модель групової ефективності [Schwarz, 2005b], ментальні моделі – одностороннього  контролю/взаємного  навчання  [Schwarz,  2005c],  базові  правила для ефективних груп [Schwarz, 2005f], які використовуються для діагностики 
групової поведінки. Крім діагностики групи й групової поведінки, фасилітатору необхідно розуміти, яким чином здійснюються інтервенції. Іншими словами, що, коли і кому слід говорити, здійснюючи фасилітації групового процесу. 
Шварц пропонує 6–кроковий процес, названий «цикл діагноз–інтервенція» 
[Carlson, 2005a].
Основна відмінність базової та розвиваючої фасилітації полягає в наступ-
ному. За допомогою базової фасилітації, фасилітатор, використовуючи  свої знання про побудову процесу, допомагає групі вирішити якусь окрему проблему. У разі розвиваючої фасилітації процес вибудовується таким чином, що група не тільки вирішує проблему, а й отримує знання та навички, що допомагають  їй успішно знаходити вирішення  інших проблем вже без участі фасилітатора. Опис моделі «Базова фасилітація» представлено в таблиці.
Мета. Базова фасилітація допомагає учасникам удосконалити структурні 
елементи групи (місія, бачення, групові ролі, норми тощо), тим самим сприяючи груповому розвитку, та/або налагодити більш ефективну комунікацію, розв’язати проблему, виниклий конфлікт [Carlson, 2005b].
Учасники процесу. Замовник (людина або група, зацікавлені в проведенні) – визначає тему й мету заходу. Фасилітатор – розробляє дизайн і веде процес. Учасники – члени організації або спільноти.
Огляд процесу. Метод вимагає підготовки. Фасилітатор проводить діагностику  і планує втручання в  групову  структуру  і/або процеси, розробляє дизайн  заходу,  підбираючи  потрібну  теоретичну  схему  для  інтервенцій,  або потрібні техніки, визначаючи їх послідовність. Якщо фасилітація спрямована на роботу з елементами групової структури, плануються кроки, які необхіднозробити замовнику після заходу.
 Захід:
«Базова фасилітація», спрямована на вирішення конкретної проблеми	«Базова фасилітація», спрямована на роботу з елементами групової структури	
Вступ – пояснення цілей, завдань, методів роботи

Основна частина: інтервенції з опорою на:
- «ментальні моделі»;
- «базові правила для ефективних груп»;
- будь-які інші моделі, наприклад, «способи досягнення консенсусу в конфліктній ситуації».

Висновок – підведення підсумків, збір зворотного зв’язку	Вступ – пояснення цілей, завдань, методів роботи.

Основна частина – серія завдань:
- «модель групової ефективності»;
- «прояснення і коректування виконання ролей»;
- «узгодження відповідальності»;
- «вироблення бачення, цінностей, норм».

Висновок – підведення підсумків, зворотного зв’язку	

Закріплення досягнутих змін. Якщо фасилітація була спрямована на ро-
боту  з  елементами  групової  структури,  фасилітатор  допомагає  замовнику спланувати, а потім відстежує виконання необхідних дій, наприклад,  зміна посадових інструкцій, розробку необхідних політик і процедур тощо.

Динамічна фасилітація (Dynamic Facilitation)
Автором методу є Дж. Раф  [Rough, 2002]. Він розробив «Динамічну фа-
силітації»,  коли працював  консультантом на  лісопильному  заводі, для  того щоб допомогти робітникам колективу у вирішенні питань, що здаються нерозв’язними. Дж. Раф розробив цей процес, щоб допомогти групам розкрити свій  творчий потенціал  і знайти практичні рішення через колективні «Ага!» – Осяяння. 
Мета.  «Динамічна  фасилітація»  використовується  для  вирішення  проблем  і «особливо корисна, коли група стикається зі складною ситуацією, не існує  простих  відповідей,  є  велика  розбіжність  у  поглядах,  напруженість  і/або конфлікт» [Зубізаррета, 2010, с. 29]. Це спосіб креативного дослідженняпроблеми та досягнення «творчого консенсусу без компромісу» [Зубізаррета, 2010, с. 25]. Вона застосовується як у бізнес–контексті, так і для діалогу з соціальних проблем у різних спільнотах.
Учасники процесу. Замовник (людина або група, зацікавлені в проведені) 
визначає роль  і мету обговорення в більш широкій картині  того, що відбувається, бажаний результат, бере участь у процесі обговорення. Фасилітатор веде процес. Учасники – члени організації або спільноти.
Огляд процесу. Метод вимагає підготовки. Перед початком фасилітатору 
необхідно провести вибіркові інтерв’ю (якщо немає можливості зустрітися з усіма учасниками), встановити з замовником часові рамки для проведення обговорень та кількість зустрічей.
Динамічна фасилітація
• Уведення в процес. Процес може починатися відразу ж з питання фасилітатора: «Про що б ви хотіли поговорити сьогодні?» Або з короткого вступу в процес.
• Початкова стадія – процес вислуховування, витягування і вітання «первинних рішень». Витягування побоювань  і альтернативних рішень. Робота з відстоюванням учасниками своїх позицій. Витягування розбіжності групи.
• Перехідна і проміжна стадії. Фасилітатор допомагає залишатися в творчому процесі розбіжності–сходження–розходження ідей.
• Завершальна стадія. Створення листів з результатами і закладками. Закладки допомагають підсумувати прогрес й оцінити обсяг виконаної роботи.
Після проходження 3–4 циклів «Динамічної фасилітації» (від 12 до 16 зустрічей) група стає здатною фасилітувати свою роботу самостійно.
В цілому за останні два роки трагічних подій в Криму та і Донецькій і Луганській областях України було започатковано безліч діалогових ініціатив по всіх регіонах країни, починаючі від шкільних діалогів з дітьми-переселенцями, закінчуючи діалогами під егідою ОБСЄ на прифронтових територіях із залученням різних гілок центральної та місцевої влади, представників дипломатичних кіл та громадянського суспільства, спрямованих на трансформацію стосунків різних верств суспільства та вирішення широкого кола складних питань. 
В діалогах брали участь представники місцевої, обласної, центральної влади, громадські активісти, волонтери, представники НГО, малого та середнього бізнесу, працівники бюджетної сфери (вчителі, працівники закладів культури, лікарі, тощо), військові, представники органів охорони правопорядку, студенти, працівники великих підприємств, працівники медіа сфери, духовні особи, вчені, експерти, безробітні вимушено переміщені особи та мешканці місцевих приймаючих ВПО громад. Отже можемо говорити про те, що ці діалогові ініціативи дійсно спрямовані на трансформацію стосунків у суспільстві в широкому сенсі на основі консолідації думок щодо різних конфліктних або складних соціально значущих питань. Різні діалогові практики в країні звертаються до різних проблемних питань – подолання наслідків трагедії 2го травня в Одесі, вирішення різнобічних питань функціонування тих територій Донеьцкої та Луганської областей, що є під контролем України (політичні, безпекові, економічні, екологічні, соціальні питання тощо), проблеми інтеграції ВПО в приймаючі спільноти, зокрема з ВПО з різних меншин, проблема співіснування мешканців з військовими частинами у прифронтових містечках, спірні питання реконструкції однієї з площ в м. Київ із залученням бізнесу, місцевих мешканців, представників інституцій, чи будівлі оточують площу, та ін. 
На думку експертів (на основні експертного опитування тих фасилітаторів, що проводили ці діалоги)в учасників з конфліктуючих груп змінювалося сприйняття один одного як «чужого» на сприйняття «іншого», як такої ж людини, але з іншим життєвим досвідом, потребами, інтересами, переживаннями тощо, зокрема за рахунок того, що вони змогли проговорити свої інтереси, потреби, свій життєвий досвід, емоційні стани щодо обговорюваної в діалозі теми. Це дозволило учасникам перейти до обговорення спільних дій по вирішенню обговорюваних проблем, визначаючі індивідуальних партнерів в групі діалогу, з якими почали планувати спільні дії, з якими вдалося перейти до обговорення спільного бачення обговорюваної проблеми.
Наведемо кілька висловлень учасників діалогів: «Спасибі. Надихнули на нові ідеї шляхів вирішення проблем інтеграції ВПО до громади міста», «Порозуміння на рівні потреб було відкриттям під час семінару!», «Я поняла, что к согласию, нужно идти через маленькие шаги. Но главное – понять потребности человека. Дальше мы договоримся», «За короткий час (півдня) відчули, що спочатку незнайомі, чужі люди стали близькими, друзями», «…отримав відчуття сприйняття, довіри», «навчився слухати, не перебивати і не нав’язувати свою думку», «знайшов однодумців, партнерів, з якими хочеться далі контактувати і працювати». Ці реакції людей, що були залучені у діалоги різного типу, є свідченням того, що діалогові практики дозволяють консолідувати громадсбку думку навколо тих чи інших проблем, трансформуючи стосунки в суспільстві в демократичний спосіб, з долученням до обговорення складних питань представників різних верств населення, різних інституцій, різних груп у суспільстві. 

ЗАКЛЮЧНЕ СЛОВО

	Рівень консолідації громадської думки із суперечливих суспільно-значущих питань оцінюється досить неоднозначно. Поряд із потужними консолідуючими чинниками – відчуття себе громадянами України, готовністю відстоювати її незалежність тощо, спостерігаються процеси атомізації суспільства. Навіть така позитивна тенденція як зростання громадянської ідентичності може мати ряд негативних наслідків для консолідації суспільства, оскільки її розвиток із вискокою часткою імовірності може спричинити відмову покірливо переносити погіршення свого становища. Адже в умовах громадянської нації взаємини населення і держави принципово змінюються і на місце ідеї «служіння Батьківщині» приходять, фактично, контрактно-договірні відносини. Попри наявні суперечності для українських еліт залишається значний «коридор можливостей» що дозволяє забезпечити справжню консолідацію українського суспільства і надати його розвитку сталий характер на довгі роки.