НАЦІОНАЛЬНА АКАДЕМІЯ ПЕДАГОГІЧНИХ НАУК УКРАЇНИ
Інститут соціальної та політичної психології

Іванченко С.М.

ОРГАНІЗАЦІЯ ЗАХОДІВ З ГРОМАДСЬКОЇ 
ПІДТРИМКИ ОСВІТНІХ ІННОВАЦІЙ 

(методичні рекомендації) 

Київ – 2015

Анотація
до методичних рекомендацій Іванченко С.М.
"Організація заходів з громадської підтримки 
освітніх інновацій" 
(1,5 д.а., 2015 р.)
Актуальність соціально-психологічного супроводу заходів з підтримки освітніх реформ зумовлена новими соціальними умовами, стратегічними змінами у розвитку освіти України та загальносвітовими тенденціями. З метою забезпечення психологічної складової впровадження освітніх реформ, перед психологами постає завдання розробки технологій супроводу, за допомогою яких цей процес відбуватиметься більш ефективно. 
У виданні висвітлені соціально-психологічні закономірності та описані шляхи досягнення суспільного консенсусу щодо проблемних питань реформування вітчизняної освіти. Представлені перелік та характеристика заходів з громадської підтримки освітніх реформ (організація та проведення опитувань освітянської спільноти, громадських обговорень, масових кампаній та акцій) з використанням технологій збагачення громадської думки та знаходження консенсусу. 
У першій частині методичних рекомендацій буде висвітлено питання соціально-психологічного супроводу суспільних реформ. Практична частина містить опис заходів з громадської підтримки реформ та методи роботи, за допомогою яких проводяться ці заходи.
Видання розраховане на фахівців органів управління освітою, викладачів системи післядипломної освіти, працівників психологічної служби в системі освіти, а також буде корисним для наукових співробітників, студентів, представників громадських організацій.
Тематика методичних рекомендацій відповідає Напряму 12. «Психологія особистості. Соціальна психологія» Основних напрямів досліджень з педагогічних і психологічних наук в Україні.
Методичні рекомендації "Організація заходів з громадської підтримки освітніх інновацій" запропоновано внести до переліку кінцевої продукції за темою "Соціально-психологічні механізми формування консолідованої громадської думки щодо освітніх та суспільних реформ" (№0113U002134).  

ЗМІСТ

Вступ
РОЗДІЛ 1. СОЦІАЛЬНО-ПСИХОЛОГІЧНИЙ СУПРОВІД ОСВІТНІХ РЕФОРМ
РОЗДІЛ 2. ЗАХОДИ З ГРОМАДСЬКОЇ ПІДТРИМКИ ОСВІТНІХ РЕФОРМ
2.1. Громадське обговорення
2.2. Інформаційна кампанія
2.3. Громадська акція
2.4. Інтегрована система соціально-психологічних технологій супроводу суспільних інновацій
РОЗДІЛ 3. МЕТОДИ ФОРМУВАННЯ КОНСОЛІДОВАНОЇ ГРОМАДСЬКОЇ ДУМКИ
3.1. Дискусійні методи
3.2. Ігрові методи
3.3. Технологія збагачення громадської думки
3.4. Метод знаходження консенсусу
Рекомендована література

Вступ

Центральною проблемою модернізації освіти більшість науковців і практиків вважають підвищення її якості. Упровадження заходів, спрямованих на підвищення якості освіти, викликає у суспільстві палкі дискусії, а часом й активний спротив їх упровадженню. Значною мірою це зумовлено тим, що робота з громадською думкою не розглядається більшістю освітян в якості пріоритетної, загальним станом оснащеності освітніх установ технологіями формування громадської думки, адаптованими до специфіки їх діяльності, недостатньою обізнаністю освітян з технологічними аспектами формування громадської думки. 
Усвідомлення важливості психологічної підготовки громадської думки до належного сприймання пропонованих інновацій, її консолідації в процесі конструктивного діалогу між ініціаторами інновацій та широкою громадськістю  зумовлює необхідність  вирішення проблеми технологізації соціально-психологічного знання, виявлення соціально-психологічних механізмів узгодження позицій суб’єктів формування та носіїв громадської думки, розкриття закономірностей її збагачення та консолідації, розроблення і вдосконалення психологічно обґрунтованих технологій формування позитивного образу освітніх інновацій. 
Актуальність соціально-психологічного супроводу заходів з підтримки освітніх реформ зумовлена новими соціальними умовами, стратегічними змінами у розвитку освіти України та загальносвітовими тенденціями. Основні проблеми впровадження інновацій пов’язані з браком надійного методологічного знання, з переважно маніпулятивними стратегіями впровадження, з браком ефективного суспільного діалогу та неприйняттям інновацій населенням. 
Існує велика кількість технологій формування громадської думки, здебільшого вони використовуються у політиці (виборчі технології) та бізнесі (маркетингові технології). Тому здійснення соціально-психологічного супроводу суспільних та зокрема освітніх інновацій, спрямованих на підвищення якості освіти, є винятково актуальним. 
Формування громадської думки щодо суспільних інновацій залежить від рівня громадського інтересу, наявності широкої громадської дискусії та суспільного діалогу. Визнання населенням ефективності прийнятих державних рішень значною мірою пов’язане з ефективною комунікацією з громадськістю та поясненням владними структурами своїх дій, спрямованих на інтеграцію суспільства та врахування інтересів окремих груп та громадян. Впроваджувані інновації необхідно презентувати громадськості таким чином, щоб були зрозумілі їхня мета, конкретний результат для суспільства, переваги, які вони дають цільовим групам, інноваційні ризики, а також наслідки соціального процесу у часовій перспективі. З цією метою були складені ці методичні рекомендації.
Методичні рекомендації складаються з трьох розділів, у першому розділі висвітлено питання соціально-психологічного супроводу суспільних реформ. Другий розділ містить опис заходів з громадської підтримки реформ, а також інтегрована технологія соціально-психологічного супроводу освітніх та суспільних інновацій. У третьому розділі представлено дві групи методів – дискусійні та ігрові, а також дві технології – збагачення громадської думки та знаходження консенсусу.

РОЗДІЛ 1. СОЦІАЛЬНО-ПСИХОЛОГІЧНИЙ СУПРОВІД ОСВІТНІХ РЕФОРМ 

Соціально-психологічний супровід полягає у наданні довготривалої психологічної допомоги як окремим особам, так і певним соціальним групам або організаціям, які з тих чи тих причин опинилися у скрутній життєвій ситуації. У психології супровід розглядається як система професійної діяльності, що забезпечує створення умов для успішної адаптації людини до обставин її життєдіяльності [1].
Соціально-психологічний супровід як одна з умов успішної реалізації освітніх реформ може здійснюватися на рівні суспільства в цілому, на рівні окремих цільових груп (територіальних чи соціально-демографічних спільнот, колективів конкретних організацій тощо), а також окремих осіб. Для кожного з цих рівнів, відповідно до певних завдань і проектів, розробляються та реалізуються моделі психологічного супроводу. 
Типові структурні елементи моделі супроводу це об’єкт та суб’єкт психологічного супроводу, його мета, зміст, завдання та засоби (технології) їх вирішення. Також це може бути сам «технологічний ланцюжок» різноманітних програм, заходів та дій, спрямованих на розв’язання тих чи тих проблем. У цьому ланцюжку зазвичай виокремлюють кілька типових блоків: аналітичний (діагностика, моніторинг), організаційно-управлінський (обговорення, планування, нормативне забезпечення тощо), формувальний та корекційний (тренінги, консультації, просвітництво, створення сприятливого середовища тощо) [14]. 
Соціально-психологічний підхід до вивчення громадської думки акцентує два моменти: по-перше, це думка не абстрактної «громадськості», а позиція певних соціальних груп, що відбиває їхні уявлення та ставлення до суспільно-значущих проблем та подій. По-друге, консолідований характер громадської думки. Хоча громадська думка є консолідованою вже за визначенням, вона може бути амбівалентною, консолідованою, або невизначеною. 
Консолідованою громадська думка вважається тоді, коли абсолютна більшість населення/ громади висловлюється за чи проти чогось (наприклад, заміна смертного вироку на пожиттєве ув’язнення, легалізація або заборона абортів тощо). Амбівалентна (або поляризована) громадська думка показує, що суспільство поділяється приблизно навпіл і підтримує, як правило, взаємовиключні точки зору. Невизначеною громадська думка буде у випадку, коли значна кількість громадян не має певної думки щодо поставленого питання. Тоді у результатах опитувань значно зростає частка тих, хто «не визначився», «утримався», тощо.
Очевидно, що для вирішення важливих соціальних проблем, зокрема, при впровадженні суспільних інновацій чи проведенні реформ, важливо досягти в суспільстві консенсусу, тобто, консолідувати громадську думку [8].
Ми розглядаємо формування громадської думки як діалогічний, ітераційний процес, аналогом якого може виступати процес групового прийняття рішення. Процес формування консолідованої громадської думки складається з декількох фаз: ініціація обговорення, дискусія і прихід до консенсусу. Консолідована громадська думка виникає як результат цього процесу. 
Соціально-психологічні технології формування громадської думки спрямовані на зміну знань, настановлень та поведінки людей; вони охоплюють різні сфери психічної активності індивідів. Здебільшого такі технології мають інформаційний характер і спрямовані на надання людям більшої інформації. Але сама по собі інформація не завжди веде до автоматичного сприйняття нововведень. Тому ми пропонуємо спеціальну технологію, яка містить у собі усі ці компоненти і організована як інформаційно-промоційна кампанія. Подібні кампанії використовуються у сфері громадського здоров’я, наприклад, у боротьбі з раком, коли населення мотивують проходити профілактичні обстеження щоб виявити це захворювання на ранніх етапах. Також відомі анти-тютюнові кампанії, профілактика ВІЛ тощо.
Важливим елементом таких кампаній є використання так званих «активних» методів, які, крім простого надання інформації вимагають залучення цільової аудиторії до процесу обговорення, дискусії, розробки стратегії та, можливо, до процесу впровадження тої чи іншої інновації. Основна ідея використання активних методів полягає у тому, що формування власної думки, а потому – і громадської думки, відбувається краще, коли людина має змогу безпосередньо «доторкнутися» до предмету, бере участь у прийнятті рішень чи на практиці застосовує нові знання та навички. Аудиторія з об’єкту впливу перетворюється на суб’єкт і, таким чином, знімається питання про маніпуляцію, оскільки громадська думка формується за участі тих, на кого спрямований цей вплив. У якості такого суб’єкта виокремлюються цільові групи, які уособлюють інтереси певної соціально-демографічної або професійної групи, наприклад, освітяни. Такі групи зазвичай є або бенефіциарами (такими, що отримують користь) від нововведень або, навпаки, на які буде покладено основний тягар цих реформ – тоді вони з великою вірогідністю будуть «противниками реформ». 

РОЗДІЛ 2. ЗАХОДИ З ГРОМАДСЬКОЇ ПІДТРИМКИ ОСВІТНІХ РЕФОРМ

Серед заходів з громадської підтримки інновацій та реформ ми розглянемо наступні: громадське обговорення (публічне слухання або відкрите засідання), інформаційна кампанія та громадська акція. Крім традиційних заходів пропонується інтегрована технологія соціально-психологічних супроводу суспільних інновацій, розроблена та апробована лабораторією соціально-психологічних технологій ІСПП.
За допомогою вищеназваних заходів можливо вирішити наступні завдання: 1) підвищити рівень поінформованості щодо цілей і завдань пропонованих реформ та інновацій; 2) створити позитивне особистісне ставлення до проблеми; 3) стимулювати суспільні дискусії - створене дискусійне поле сприяє інтенсивному обміну інформацією з проблеми, що дозволяє інформувати більшу кількість людей; 4) сформувати у населення попит на інформацію про обговорювані проблеми. 
У навчальних закладах утворюються ініціативні групи на час проведення заходів з громадської підтримки. Зміст роботи ініціативної групи полягає у вивченні стану конкретної проблеми навчально-виховної та методичної роботи, узагальненні думок та виробленні рекомендацій, підготовці проекту рішень, а в ході проведення самих заходів — в організації дискусії.
Підготовка до проведення масових заходів.
Підготовчий етап бажано розпочати не пізніше як за місяць до проведення заходу. Він може складатися з таких етапів:
-	попереднє інформування колективу про тему, мету, умови, завдання та дату проведення заходу;
-	створення інформаційного куточка, де розміщуються оголошення, завдання, умови, списки тощо;
-	підготовка матеріального забезпечення заходу: табличок з назвами  команд, карток із завданнями, необхідних таблиць, схем;
-	засідання ініціативної групи з метою обговорення умов, єдиних вимог та критеріїв оцінювання заходів.

2.1. Громадське обговорення 

Громадське обговорення є поширеною формою виявлення громадської думки для прийняття рішень з питань переважно місцевого значення і може ініціюватися суб'єктами громадського обговорення.
На пропозицію громадськості або замовника проекту рішення особа, яка приймає рішення, обирає форму громадського обговорення. Частіше за все, з метою врахування інтересів суб'єктів громадського обговорення при необхідності створюються представницькі консультативні або дорадчі органи, до складу яких на добровільних засадах можуть входити представники громадськості, замовника проекту рішення та особи, яка приймає рішення.
Призначають дату та місце проведення громадського обговорення та повідомляє про це суб'єктів громадського обговорення не пізніше ніж за 30 днів до моменту його проведення через засоби масової інформації (радіо, телебачення, пресу, систему Інтернет, спеціальні видання), шляхом розсилки таких відомостей зацікавленій громадськості звичайною чи електронною поштою, розміщення оголошень у громадських місцях та інформаційних центрах, інформування через представницькі консультативні та дорадчі органи.
Громадське обговорення складається з наступних етапів: ініціювання проведення обговорень; вирішення організаційних (технічних) питань; забезпечення участі в обговоренні цільових груп; формування плану та регламенту проведення громадських обговорень; проведення громадських обговорень; оформлення результатів громадських обговорень.
Під час проведення громадського обговорення громадськості надається можливість вільно висловлювати в усній та письмовій формі свої думки, зауваження, пропозиції, рекомендації щодо винесених на розгляд питань.
Матеріали громадського обговорення фіксуються із застосуванням стенографічних або аудіовізуальних методів. Хід та результати громадського обговорення оформлюються протоколом, який підписується головою і секретарем, обраними на час проведення громадського обговорення його учасниками.
Результати повинні бути максимально враховані при підготовці проекту рішення. 
Особа, яка приймає рішення, після визначення відповідного рішення щодо розглянутого питання інформує про нього громадськість через засоби масової інформації у строк, який неповинен перевищувати 30 календарних днів.
На письмовий запит громадськості їй можуть надаватися для ознайомлення стенограми, аудіо-, відеозаписи, повний текст прийнятого рішення з його обґрунтуванням та інші матеріали, що мають відношення до громадського обговорення. Матеріали громадського обговорення зберігаються в архівах.
Громадськості надається можливість надсилати свої зауваження та пропозиції до представницьких консультативних та дорадчих органів у строки, оголошені в пресі. Пропозиції та зауваження громадськості щодо проектів нормативно-правових актів повинні бути розглянуті та враховані в межах чинного законодавства.
Навчальні заклади можуть виступати ініціаторами або брати участь у таких заходах, наприклад, при прийнятті законів чи інших документів.
Слід зауважити, що громадське обговорення – найбільш формалізований спосіб врахування громадської думки при прийнятті державних рішень, він спрямований не стільки на вироблення громадської думки, скільки на її фіксацію та легітимізацію.

2.2. Інформаційна кампанія

Інформаційна кампанія – це комплексна система засобів впливу на певні групи населення (цільові групи) за допомогою різних способів та каналів масового й індивідуального інформування та навчання з метою спонукання до прийняття нових, корисних для них самих і для суспільства моделей поведінки у визначеній сфері життя [4].
Кампанії можуть бути просвітницькі, спрямовані на надання певної інформації людям, пропагандистські, спрямовані на зміну настановлень та ціннісних орієнтацій та мобілізаційні, метою яких є вплив на поведінкові моделі людей.
Організація інформаційної кампанії складається з наступних елементів.
1.	Мета. Мета кампанії визначається рівнем впливу на адресата, починаючи від поширення інформації серед цільової аудиторії до поширення нових поведінкових моделей. 
2.	Адресат. Цільові аудиторії можуть варіювати від кількох сот людей до населення усієї країни. Вузькогрупові кампанії передбачають вплив на чітко визначені соціальні групи, наприклад, освітян.
3.	Засоби. У якості засобів можуть використовуватися інформаційні повідомлення, різні сугестивні засоби, що впливають на емоційну сферу людини, психологічні ресурси, спрямовані на колективні та індивідуальні уявлення. 
4.	Технології – засоби ЗМІ, засоби наглядної агітації (брошури, листівки, реклама), спеціальні заходи (хода, акція, флешмоб тощо). 
5.	Часові рамки – кампанії можуть бути короткострокові, середньо- та довгострокові, розраховані від кількох тижнів до кількох місяців.
6.	Ресурси. До ресурсів належать будь-які фінансові, матеріальні, часові, людські ресурси, необхідні для проведення кампанії.
Алгоритм проведення кампанії
1.	Аналіз проблемної ситуації.
2.	Визначення довгострокової мети кампанії.
3.	Визначення та вивчення цільових груп.
4.	Розроблення головної ідеї кампанії.
5.	Оцінка наявних ресурсів.
6.	Створення коаліції.
7.	Планування заходів. 
8.	Оцінка ефективності.
Оцінка результатів виконання інформаційної кампанії покликана довести, якою мірою реалізовані цілі, передбачені загальним планом кампанії. Важливо з'ясувати, скільки людей змінили свою думку. Більш високим рівнем оцінки виконання кампанії є визначення кількості людей, що змінили свої настановлення. І, нарешті, оцінка результатів виконання кампанії пов'язана з питанням підрахунку кількості людей, що змінили свою поведінку і почали діяти певним чином. Узагальненим показником успішності кампанії є кількість людей, які продемонстрували бажану лінію поведінки.

Приклад кампанії “Велосипедом до школи” в Будапешті
Популяризація велосипеда як сталого виду транспорту зазвичай означає прагнення змінити спосіб мислення людей. Діти є найвідкритішою частиною суспільства – вони підхоплюють нові ідеї значно легше від дорослих. Залучаючи дітей до цільової кампанії “Велосипедом до школи” в Будапешті, організатори заодно залучають і батьків, доводячи до їх відома, що автомобіль – не єдиний спосіб відвезти дітей до школи.
Щоранку у рамках експериментальної кампанії “Велосипедом до школи” учні початкових шкіл Будапешта приєднуються до велоколон і їдуть разом до своїх шкіл, тобто діти рухаються один за одним у колоні, яку один дорослий веде, а другий – замикає. Усі учасники колони одягають яскраві футболки з логотипом “Велосипедом до школи” та чіпляють на велосипеди прапорці.
Експериментальну кампанію запустили у червні 2011 року на один тиждень. Головним завданням було заохотити батьків долучaтись до ініціативи та обирати велосипед для поїздок частіше. Проект-експеримент проводився в Будапешті за участю альтернативної школи (Waldorf school). Пройшла кампанія досить успішно, на прес-конференції щодо проведення кампанії був присутнім заступник мера. Він заявив, що інші 11 шкіл цього району долучаться до кампанії у вересні. Дітям дуже сподобалось їздити у велоколонах, як і сподобались їм футболки та прапорці.
Дуже важливим є питання безпеки під час кампанії – дітям заборонено їздити без батьків. Угорський клуб велосипедистів організовує необхідні курси та забезпечує інформаційними матеріалами батьків-учасників, наприклад, посібниками як їздити у дорожньому потоці безпечно.
Організатори планують розширити кампанію на все місто. Між школами також проводитимуться змагання, щоденні маршрути реєструватимуться на онлайн-мапах – так можна буде вираховувати і підсумовувати всі відстані.
Джерело: Угорський клуб велосипедистів
Переклад матеріалів: Юрій Курант

2.3. Громадська акція

Акція – дія, спрямована на реалізацію одного чи кількох завдань, сукупність взаємопов’язаних інформаційно-психологічних заходів, які спрямовуються на один об’єкт впливу за певним інформаційним напрямом і проводяться протягом певного часу. 
Для проведення акції розробляються відповідні програми заходів з урахуванням різних форм й методів роботи. Важливою складовою цієї діяльності є підготовка інформаційно-просвітницьких матеріалів (листівки, буклети, брошури тощо) та співпраця зі ЗМІ.
Підготовка матеріалів складається з етапів: пошук і аналіз доступної літератури з теми повідомлення, підготовка тексту та проведення його експертної оцінки, що проводиться з метою виявлення неточностей інформації. Коли готується матеріал для дітей підліткового віку, запрошують психолога з метою проведення експертної оцінки рівня сприйняття матеріалу. Вибір каналів розповсюдження інформації залежить від цільових груп та має базуватися на аналізі їхніх потреб.
Серед заходів можуть бути: громадські форуми, фестивалі, круглі столи, прес-конференції, диспути, концерти, конкурси, ігри, навчання (лекції, семінари, тренінги), флеш-моби, інтернет-форуми, аукціони, зустрічі з відомими людьми, консультування, розробка соціальної реклами тощо. 
При плануванні проведення акції можна виділити такі кроки:
1. Визначення проблеми.
2. Аналіз проблеми.
3. Планування стратегії:
- виявлення та вивчення можливих спільників та опонентів;
- визначення довгострокових, проміжних, короткострокових цілей;
- визначення цільових груп;
- розробка стратегії і вибір тактики.
4. Планування акції.
5. Проведення акції.
6. Оцінка.
Громадська акція це зазвичай одноразова подія, найчастіше акції проводяться як частина більш масштабних кампаній. Але і одночасна акція може мати не абиякий вплив, якщо вона підтримується ЗМІ і широко тиражується ними. 

Приклад
Збаразький район: у місцевій ЗОШ № 2 рятувальники провели тактико-спеціальні навчання та громадську акцію "Запобігти! Врятувати! Допомогти!"
Громадська акція «Запобігти. Врятувати. Допомогти!» вже багато років поспіль є важливим аспектом діяльності Державної служби України з надзвичайних ситуацій, адже дуже важливо донести до громадян, особливо юних, украй важливу інформацію про правила безпечної поведінки у повсякденному житті, а також ознайомити їх з реаліями мужньої та самовідданої професії рятувальника.
Діти з радістю зустріли гостей. Вогнеборці розповіли їм про службу в підрозділах державної служби з надзвичайних ситуацій, ознайомили з первинними засобами пожежогасіння, нагадали школярам правила безпеки життєдіяльності, проінформували, як діяти у випадку пожежі, чи іншої надзвичайної події.
З непідробною цікавістю діти спостерігали за бойовим розгортанням, роботою рятувальників в апаратах на стисненому повітрі, мали можливість оглянути пожежно-рятувальну техніку та спорядження, що знаходиться на озброєнні місцевого підрозділу ДСНС, зблизька ознайомитись із зразками вибухонебезпечних предметів часів минулих війн, що трапляються на території області. Також всі бажаючі охоче приміряли на себе бойові обладунки вогнеборців.
У підсумку проведеним заходом залишились задоволені й учні, й вчителі, й самі рятувальники, а школярі, особливо молодші, в захоплені від побаченого та почутого висловили бажання в майбутньому стати пожежниками.

2.4. Інтегрована система соціально-психологічних технологій супроводу суспільних інновацій

Інтегрована система соціально-психологічних технологій складається з трьох блоків: власне технологій супроводу інновації, блоку цільових груп або учасників процесу; блоку моніторингу та оцінки.
Блок 1. Серед усієї множини існуючих технологій ми виокремили 3 великі групи: інформаційні технології (здебільшого медійні), акціональні технології, соціальні мережі; і так звані „фонові” технології, які забезпечують формування інноваційного контексту впровадження суспільних інновацій.
До інформаційних технологій належать інформаційні та піар-кампанії, реклама, повідомлення у ЗМІ. Акціональні технології (від англ. action – дія) поєднують різні ігрові та дієві форми взаємодії з інновацією. Основною метою є залучення аудиторії до активного обговорення, під час якого у людей формується власна думка про предмет. Найбільш відомими є технологія збагачення громадської думки, крім того це технології надання повноважень, розвитку спроможності, дослідження дією, ділові та організаційно-діяльнісні ігри. Окрему групу складають соціальні мережі, які існують в Інтернеті і дедалі набувають популярності. Соціальні мережі охоплюють великі групи людей і мають великий мобілізаційний потенціал. 
Нарешті, фактор що забезпечує успішність впровадження інновацій – формування інноваційного контексту, або інноваційного клімату. Ефективність інноваційної діяльності багато в чому визначається станом інноваційного клімату суспільства, який, у свою чергу, залежить від характеру ставлення до нововведень з боку основних соціально-демографічних (професійних, вікових) груп, а також самою культурою взаємодії між ними. Це підґрунтя, яке забезпечує готовність суспільства до сприйняття та дії у нових умовах.
Блок 2. Учасниками процесу впровадження інновації завжди є ініціатори (типово це держава, приватні особи або бізнес-структури); виконавці (науковці, управлінські структури, експерти), донори (окремо від держави) та групи населення (цільові групи). Під цільовими групами ми розуміємо такі групи населення, на які інновація вплине найбільше або які отримають від неї найбільше користі / втрат (наприклад, освітяни, пенсіонери, працівники окремих галузей, діти тощо). Відповідно, для кожної з цільових груп розробляються різні за змістом інформаційні матеріали та заходи.
Блок 3. Моніторинг та оцінка становлять механізм, який дозволяє відстежувати процес формування громадської думки та вносити корективи. Сюди також входять різні вимірювальні процедури – опитування, анкетування, оцінка впливу повідомлень на стан громадської думки. За результатами проведеної програми заходів проводиться оцінка їхньої ефективності та результативності.
Використання інтегрованої системи технологій передбачає проведення інформаційно-промоційної роботи з висвітлення впроваджуваної інновації, залучення цільових груп до взаємодії з інновацією (тестування, обговорення, отримання реального досвіду), а також спеціальних заходів, спрямованих на формування інноваційного клімату у суспільстві. 

Приклад 
Програма, метою якої є покращення поінформованості та ставлення до Болонської системи серед студентів ВНЗ, передбачає проведення інформаційно-промоційних заходів та підсумкове опитування студентів. Заходи містять: інформаційний компонент – презентація Болонської системи (історія, документи, факти тощо); групова дискусія на тему «Болонський процес в Україні: за та проти». У якості активного елементу цієї технології був використаний метод збагачення громадської думки. Результати підсумкового опитування показали, що порівняно з початковим опитування, значно зросла поінформованість студентів – у деяких випадках до 50%, а також покращилося їхнє ставлення як до інновації загалом, так і до окремих її елементів: кредитно-модульної системи, кредитно-трансферної системи, тестування. 
Джерело: Модернізаційні процеси в освіті та суспільстві: психотехнології супроводу: [колективна монографія] / за ред. П. Д. Фролова; Нац. акад.пед. наук України, Ін-т соц. та політ. психології. – Кіровоград: Імекс-ЛТД, 2013.
РОЗДІЛ 3. МЕТОДИ ФОРМУВАННЯ КОНСОЛІДОВАНОЇ ГРОМАДСЬКОЇ ДУМКИ

Слід розрізняти методи зондування громадської думки – традиційні методи соціологічного опитування, і методи формування громадської думки. Для формування громадської думки використовуються різноманітні інформаційні методи і технології, а також дискусійні та ігрові методи. 
У соціальній психології з одного боку і у сфері управління напрацьовано багато методів, які зараз широко використовуються на практиці: це групове інтерв’ю, брейнстормінг, групова дискусія, фокус-група. Також поширені ігрові методи – інноваційна гра, ділова гра, організаційно-діяльнісна гра. Окремо виділяється група експертних методів, до яких належать метод номінальних груп, метод Дельфі та метод знаходження консенсусу, серед яких два останніх спрямовані на формування консенсусу. Ці методи ми об’єднуємо у групу так званих акціональних методів (від англ. Action – дія), оскільки вони наголошують на власній активності людей як основному каналі формування громадської думки. Слід зауважити, що усі ці методи використовуються у освіті, бізнесі та інших сферах. Ми пропонуємо їх у якості методів соціально-психологічного супроводу. 

3.1. Дискусійні методи

Брейнстормінг («мозковий штурм») - метод, спрямований на пошук нових рішень, або нових ідей та підходів. Його головна мета – продукування ідей, тому важливо забезпечити вільне висловлювання ідей, доброзичливу атмосферу, відсутність критики та високу зацікавленість учасників.  
Для проведення ефективного мозкового штурму рекомендується формувати групу з 6-8 осіб. При меншій кількості учасників, відповідно, народжується менше ідей, крім того, може не виникнути "критична маса". 
Тривалість штурму необхідно обумовити заздалегідь і дотримуватися регламенту. Ідеальна тривалість для дискусії від 20 до 40 хвилин. Учасники повинні знати, що час обмежений і їм необхідно "видати" якнайбільше ідей у стислий термін. Це активізує їх, змусить вкластися у відведений час. 
У процесі генерації ідей необхідно підтримувати невимушену й доброзичливу атмосферу спілкування. Ідеї можуть бути будь-які – нездійсненні, безглузді, божевільні, жартівливі. Обґрунтування ідей не потрібне. Неприпустимі критика, аналіз, розвиток ідей, висловлених учасниками. Припустиме лише комбінування ідей, допомога учасників одне одному при формулюванні висловлювань, моральна підтримка. Критика й аналіз – прерогатива групи експертів! 
Стислий результат першого етапу – список ідей, зафіксованих модератором у короткій формі. Зі списком ідей повинна працювати група експертів, які мають: 
-	згрупувати подібні ідеї, спробувати сформулювати загальний принцип, який лежить в основі групи ідей;
-	класифікувати принципи; 
-	оцінити перспективність кожного принципу з погляду практичного втілення за наявності відомих експертам обмежень; 
-	дати розвиток перспективним принципам, наповнити їх конкретним змістом;
-	сформулювати способи вирішення завдання професійною мовою [13]. 

Групова дискусія 
Групова дискусія – метод групового обговорення, який дозволяє виявити спектр думок та можливі шляхи вирішення проблеми, а також знайти спільне групове рішення проблеми. 
Групова дискусія є ефективним методом не лише навчання та прийняття групових рішень; вона також може застосовуватися з метою формування громадської думки. 
Виокремлюють 3 основні фази дискусії: орієнтація (визначення мети та теми дискусії, пошук інформації), оцінка (упорядкування, обґрунтування, оцінка інформації), завершення (підбиття підсумків).
Процедура 
1. Підготовка до дискусії. 
Необхідно ознайомитися з матеріалом, який учасники збираються обговорювати, і бути готовим відповідати на запитання. 
Потрібно означити цілі обговорення, згідно з якими учасники повинні проаналізувати проблему, відповісти на запитання або розв'язати складне завдання. Якщо питання для обговорення побудовані не досить послідовно, необхідно вирішити, з якого саме питання учасники повинні починати дискусію і як рухатися далі в обговоренні. Під час дискусії можуть виникнути відхилення від розробленого плану, і обговорення буде розвиватися в непередбачуваному напрямі. Тому бажано завжди мати власний план, щоб реалізувати його в разі необхідності. 
2. Початок дискусії 
Розпочинати дискусію завжди складно, особливо якщо учасники незнайомі один з одним. Тому найкраще почати з конкретного запитання. Можна також прочитати уривок з якого-небудь рекомендованого видання й попросити учасників прокоментувати його, записати низку запитань чи положень або запропонувати написати тези до теми обговорення. Нарешті, можна розпочати дискусію із проактивного запитання, яке викличе розбіжність у поглядах. 
3. Підтримка дискусії 
Позитивний вплив на дискусію справить схвальна усмішка інструктора, підбадьорливий кивок, або похвала, але тільки в тому разі, якщо схвалення поширюється на всю аудиторію. Потрібно обов'язково пам'ятати, що інструктор ніколи не може бути звичайним учасником дискусії. Його поведінка, жести, слова – завжди будуть відбиватися на студентах. 
Необхідно постійно стежити за обговоренням, щоб воно не припинялося, було цікавим і просувалося в певному напрямі. Вчасно задані різноманітні запитання допоможуть пожвавити мляву дискусію. Прямі запитання, які спочатку можуть обірвати бесіду, згодом, як правило, сприяють її продовженню. Широкі запитання з численними можливими відповідями можуть стати ключовими в обговоренні, але водночас здатні викликати підвищену напруженість у тих групах, де розмова пішла невдало. 
4. Завершення обговорення 
Щоб розмова не вийшла занадто виснажливою або затягнутою, потрібно довести її до логічного висновку, який залишив би в учасників відчуття того, що вони опанували щось нове. Завершити розмову можна власними зауваженнями, підсумовуючи або роз'яснюючи важливі моменти. 

Фокус-група
Фокус-групове дослідження найчастіше використовують у рекламних та маркетингових дослідженнях. Його перевага полягає у тому, що подібне інтерв’ю дозволяє «витягти» з респондента інформацію, яка не лежить на поверхні, а складає його глибинну мотивацію. Таким чином з’ясовують ставлення до різних товарів, брендів, позицій, тестують нові ідеї, з’ясовують вплив реклами на споживача. Цей метод також використовується у політичному маркетингу, де вивчається імідж політичних діячів та організацій, оцінюється вплив політичних програм та документів. Крім того, фокус-групи застосовують у роботі неприбуткових організацій, зазвичай для оцінки ефективності різних соціальних проектів та програм.
Метод фокус-груп дозволяє опитувати різні групи респондентів – прибічників, опонентів, певні цільові аудиторії. У процесі обговорення учасник потрапляє у середовище однодумців, де знімаються психологічні бар’єри, полегшується вияв емоцій і швидко створюється спільна мова. Головний ефект групового обговорення – можливість зібрати різні точки зору щодо обговорюваної проблеми та оцінити ставлення людей до думок, відмінних від їхніх власних. Думки, висловлені під час фокус-груп, відносно репрезентативні по відношенню до досліджуваної групи споживачів або соціальної групи. Саме тому цей метод може бути використаний з метою впровадження освітніх інновацій: він дає змогу оцінити, як буде сприйнята та чи інша інновація, які існують аргументи «за» та «проти», оцінити ефективність та причини можливого гальмування її впровадження. Щодо формування громадської думки, то за допомогою фокус-груп можливо не лише з’ясувати, чому аудиторія вважає саме так, але й формулювати відповідні стратегії впровадження інновації для різних цільових аудиторій. 
Процедура організації фокус-групи передбачає три етапи. Перший, підготовчий, пов'язаний з визначенням мети, об'єкта і предмета дослідження, підготовкою дослідної команди, встановлення кількості, чисельності фокус-груп (у звичайних дослідженнях проводиться обґрунтування і розрахунок вибірки), складанням плану дискусії (сценарій або гайд), вирішенням організаційних проблем. Другий етап - це безпосередньо проведення фокус-груп, польових робіт і первинного опрацювання їх результатів. Третій етап - аналіз даних, розшифровування аудіо- і відеозаписів, підготовка звіту.
На першому етапі ведеться ретельна підготовка загальної програми дослідження, визначення необхідного числа фокус-груп. Як правило, для здійснення надійного фокус-групового дослідження необхідно провести 4-8 груп, мінімум - 3, максимум - 12. Найважливішим моментом підготовчого етапу є складання сценарію фокус-групи - гайд зазвичай містить детальний перелік тем для обговорення і приклади питань до них.
Сутність другого етапу фокус-групи, тобто власне групове обговорення, полягає у проведенні інтерв’ю з групою приблизно з восьми чоловік зі спеціально обраної теми. При цьому учасники групової дискусії попередньо ознайомлюються з предметом обговорення; наприклад, якщо предметом дослідження є певна телевізійна передача, їм пропонується протягом декількох тижнів уважно її подивитися.
Веде обговорення ведучий-модератор, спеціально підготовлений інтерв'юер, який організує бесіду, створюючи невимушену обстановку. Функції модератора в процесі організації дискусії: він забезпечує участь у дискусії всіх членів групи; заохочує конструктивне лідерство; контролює занадто бурхливу взаємодію членів групи в процесі дискусії; бореться з деструктивною поведінкою учасників; фіксує обговорення, утримує учасників у рамках предмета дискусії; підвищує рівні інтенсивності і щільності дискусії; забезпечує всі аспекти групової взаємодії.
Триває фокус-група, як правило, майже дві години. Процес обговорення записується за допомогою аудіо- і відеоапаратури (це необхідно для ідентифікації вербальних і поведінкових реакцій учасників групи).
Якісна специфіка фокусованої групової дискусії диктує дуже відмінні від тих, що застосовуються в кількісних дослідженнях, методи опрацювання матеріалу на третьому етапі дослідження. Насамперед отримані дані систематизуються з урахуванням матеріалів психологів, індексуються, групуються. Потім здійснюється процедура "картування", що реалізується в складанні своєрідної карти проведеної бесіди, тобто схеми з індексами тем по одній осі та індексами респондентів - по іншій. Відповідні висловлювання вписуються на перетинах, усередині матриці. Нарешті, складається підсумковий, зведений документ, що містить повний набір висловлювань респондентів з порушених у ході дискусії тем [2].

Світове кафе
Світове кафе (The World Cafe) – технологія організації дискусії у малих групах. Це процес взаємодії, спрямований на широкий обмін думками, ідеями й досвідом. Учасники сідають за кавові столики, розмовляють і після закінчення певного часу переходять до інших столиків. Такі раунди обговорень створюють живу "мережу" обміну думками й розширюють та поглиблюють колективні знання. 
Цей метод використовується для дослідження учасниками питань, що мають важливе значення; для знаходження розв'язків; для створення можливостей виявлення нових оригінальних ідей; для стимулювання осмисленої взаємодії між виступаючими й аудиторією; для стимулювання активності учасників; для обміну досвідом і думками 
Методика була розроблена Хуанітою Браун і Девідом Айзексом. Робота за методикою «Світове кафе» організовується на 2-3 години. У приміщенні («кафе») стоять столики, вкриті великими аркушами паперу, що дозволяють писати на них і робити інші позначки, малювати, креслити і будь-яким іншим способом фіксувати інформацію. За кожним столиком постійно сидить «господар» - модератор, а інші учасники вільно переміщаються від столика до столика всякий раз, коли оголошується нове коло обговорення.
Кожен модератор інструктує учасників, інформуючи про вже отримані від попередніх «гостей» та зафіксованих на папері ідеях та результати їх обговорення. Після цього нові «гості» висловлюють свої ідеї та проекти рішень з проблеми, роблячи свій внесок у загальне обговорення. Уся інформація що заслуговує на увагу - пропозиції щодо впровадження, ідеї щодо вирішення проблем, думки - фіксується в обов'язковому порядку.
По завершенні чергового туру обговорення «поверхня столу» - аркуш паперу з позначками - вивішується на стіні біля відповідного столу, модератор якого зводить всю щойно минулий дискусію і її результати в міні- презентацію для усіх учасників - «відвідувачів кафе ».
Процедура 
1. Представлення учасників дискусії та господарів столиків  - 5 хв.
2. Ознайомлення із правилами проведення дискусії - 15 хв.
3. Робота в групах – 20 хв. 
4. Обмін столиками ( 1-й перехід учасників) – 20 хв.
5. Обмін столиками ( 2-й перехід учасників) – 15 хв.
6. Презентація результатів кожного столу – 30 хв.
7. Підведення підсумків – 15 хв.

До початку сесії визначте мету: для чого організується "кафе", які параметри важливі для досягнення цілей "кафе". 
Питання: ставте відкриті запитання (передбачається розгорнута відповідь, а не лише "так/ні"); гарне запитання дає шанс виявити нові ідеї й можливості. 
Під час сесії: поясніть мету й технологію "світового кафе". Попросіть 4-6 осіб сісти навколо кавового столика й створіть невимушену дружню атмосферу (макс. 5 хвилин). 
За кожним столиком сидить фасилітатор, який пропонує нове питання, кейс або проблему, пов'язану з курсом. Одночасно інші учасники за сусідніми столиками також займаються дослідженням подібного питання. 
Учасники й "господар" столика обговорюють питання й записують усі основні ідеї безпосередньо на столі, покритому аркушем фліпчарта. У цілому цей процес більшою мірою схожий на робочу сесію, а не на презентацію (15-30 хвилин). 
Після першого раунду обговорення учасники переходять до іншого стола ("посланці ідей"). "Господар" стола коротко інформує їх про ідеї, запропоновані в ході попереднього раунду обговорень. Відновлена бесіда збагачується ідеями, темами й питаннями, порушеними в ході попередніх обговорень із іншими учасниками. 
Цей процес повторюється кілька разів – зазвичай три раунди, і ідеї та погляди починають поєднуватися, а колективні знання – зростати (2-3 рази по 15-30 хвилин). 
Відведіть час на підбиття підсумків і узагальнення в ході бесіди з усією групою. Результатом є "перехресне запилення" (перенесення) ідей і думок (5-15 хвилин). 
«Світове кафе» широко використовується в Європі в різних сферах, як у бізнесі, так і в освіті. Існує он-лайн співтовариство тренерів, що працюють за даною технологією (www.theworldcafecommunity.org). На сайті співтовариства можна ознайомитися з календарем проведення Кафе по всьому світу, а також з його результатами, а докладніше дізнатися про технологію можна на її офіційному сайті: www.theworldcafe.com.
Більше інформації дивись тут:
Принципы проведения The World Cafe
http://www.theworldcafe.com 
http://jarki.ru/wpress/2012/02/06/2970/

3.2. Ігрові методи

Ділова гра 
Це метод імітації прийняття рішень керівників чи спеціалістів у різних виробничих ситуаціях, який відбувається за певними правилами. Ділова гра використовується і як педагогічна технологія, і як метод активного навчання, а також для вирішення виробничих, соціальних та психологічних завдань. 
Ділові ігри - це навчання професійної діяльності шляхом її моделювання, близького до реальних умов, з обов'язковим динамічним розвитком ситуації, задачі чи проблеми, що розв'язуються в чіткій відповідності до характеру рішень та дій її учасників. 
Ознаки ділової гри: моделювання трудового процесу з формулювання управлінських рішень; реалізація процесу „ланцюжок рішень”; розподіл ролей між учасниками; наявність керованої емоційної напруги, своєрідного конфлікту інтересів; спільна ігрова ціль; колективний пошук рішень; багатоальтернативність рішень; система індивідуального або групового оцінювання діяльності учасників та кінцевого результату.
Процес організації і проведення ділової гри можна умовно поділити на чотири етапи. Перший етап - ознайомлення з особливостями гри як форми методичної роботи, а також із загальними вимогами до організації її проведення. Другий етап - конструювання гри. Потрібно визначити мету, назву і зміст гри (проблему, яку будуть розв'язувати гравці), обсяг теоретичної інформації і практичних умінь, які потрібно засвоїти, розробити сценарій гри; загальні її правила, а також інструкції для гравців і керівника гри. Третій етап - організаційна підготовка і проведення. Директор чи його заступник, який організовує гру, роз'яснює вчителям її дидактичний сенс, знайомить їх із загальною програмою і правилами, ставить перед гравцями конкретні завдання, які повинні бути реалізовані. Вчителі, які не беруть безпосередньої участі в грі, призначаються експертами, дістають завдання спостерігати, аналізувати й оцінювати, як дотримуються гравці нормативних вимог та імпровізують. Визначається також час, місце, умови і тривалість гри. Четвертий етап - підбиття підсумків гри, докладний аналіз і оцінка її ролі в системі підвищення методичної і фахової підготовки вчителів.

Інноваційна гра 
Інноваційна гра - особливий метод розвитку організацій, що використовується в ході процесного (а також проектного, експертного та навчального) консультування. На відміну від ділових ігор інноваційна гра відноситься, поряд з організаційно-діяльнісною грою (ОДІ), до відкритого типу. Метод був розроблений в 1980-х рр. у СРСР під керівництвом В.С. Дудченко [7]. 
Гра називається інноваційною тому, що орієнтована на вироблення нового (у широкому значенні): "нових ідей-рішень для проблем продуктивної діяльності, нових форм і способів життя та розвитку груп, а також нових установок, позицій, розуміння, умінь учасників". Однак новизна не є самоціллю. При оцінці ефективності інноваційної гри важливо інше - щоб люди, які не бачили раніше реалістичного способу подолання своїх труднощів, знайшли його під час роботи. Навіть вже відомі рішення, апробований чужий досвід набувають нового змісту, якщо вони перенесені на нову ситуацію, заново переосмислені. Для учасників інноваційної гри своє рішення буде не тільки новим, але і продуманим, "примеренным на себе".
Зміст програми інноваційної гри
1. Підготовка до гри.
Із замовником (керівником організації): уточнення завдання, що стоїть перед грою; складання списку учасників (за групами); визначення дати і тривалості гри; підготовка наказу із зазначенням відповідальних осіб.
1.1. Аналіз наявного стану об'єкта: проведення діагностичного обстеження специфіки протікання процесів нововведень в даній організації ; підготовка інформації для вирішення завдання ; фіксація наявного стану та орієнтації майбутніх учасників .
1.2. Підготовка матеріально-технічної бази гри: планування приміщення і місця проведення; забезпечення транспортом; технічне забезпечення; методичне забезпечення (анкети, бланки).
1.3. Підготовка учасників гри: індивідуальна робота; інформаційне забезпечення.
1.4. Підготовка організаторів гри: інформаційна підготовка (входження в проблемну ситуацію, вивчення документів, аналіз перспектив розвитку ситуації, моделювання поведінки учасників і замовників в ситуаціях гри і виробництва); методична підготовка (оволодіння методами і технікою проведення групової роботи, навчання учасників, тренінгу); рефлексивний тренінг (моделювання і програвання ситуацій змістовного зіткнення з різними стратегіями учасників, оволодіння методами і технікою регулювання групових конфліктів, ігрової режисури); соціально- психологічна підготовка (тренінг психологічної стійкості організаторів в ситуаціях групової діяльності високої інтенсивності, тренінг ефективних технік взаємодії організаторів в грі, створення консолідованої групи організаторів).
2. Проведення ділової гри.
2.1. Вступ в гру: організаційна частина; введення в гру (вступна бесіда ведучого); розминка за Тевістокскою моделлю (надання учасникам  можливості самим визначити технологію і оргформу рішення завдання) .
2.2. Групова робота: уточнення завдання і цілей; формулювання (переформулювання) проблеми; пошук рішення на матеріалі подій у групі; об'єктивація технологій пошуку рішень; опанування нових засобів; вироблення нових засобів та їх використання.
2.3. Тренінг: тренінг сензитивності; інноваційний тренінг.
2.4. Рекреація: релаксація (відпочинок); активація (збудження творчої активності).
2.5. Міжгрупова дискусія: доповідь груп; питання на розуміння; критика та виступи членів іншої групи; підведення підсумків дискусії штабний групою .
2.6. Клуб (спілкування за інтересами).
3. Завершення гри.
3.1. Обробка та аналіз результатів: соціологічних і психологічних; змістовних ( з проблем); ігрових.
3.2 . Підготовка заключних документів: для замовника; для учасників; для організаторів гри.
4. Завершальна фаза.
4.1 Створення ініціативної групи з доведення результатів гри до рівня розпоряджувальних документів.
4.2. Контрольний замір ефективності гри.

Організаційно-діяльнісна гра (ОДГ)
Це різновид проблемно-ділових ігор, форма активного навчання вирішенню проблемних ситуацій шляхом моделювання дослідницької та організації соціально-виробничої діяльності. Відмінність ОДГ від ділових ігор полягає у наступному: 
•	відносно менш жорсткий сценарій на відміну від чіткого алгоритму у ділових іграх;
•	різноманітний склад учасників гри залежно від специфіки проблеми;
•	орієнтація гри на пошук нових нетривіальних рішень; 
•	орієнтація на розробку та впровадження нових методів колективної творчої діяльності; 
•	вищий рівень невизначеності у поведінці, змісті обговорення, у передбачуваності отриманих результатів; 
•	спрямування ОДГ на аналіз та прогнозування розвитку соціокультурних, педагогічних та ін. процесів.

На відміну від ділової гри, яка спрямована на вирішення актуальної практичної задачі, мета ОДГ – вирішення теоретичної чи практичної проблеми, що задана у конкретній ситуації. Проблемна форма організації діяльності, комунікації, рефлексії учасників означає, що гравці знаходяться в умовах, коли вони не знають що та як робити, які треба застосувати способи дії, мислення, комунікації; тобто знаходяться в умовах максимальної невизначеності. Зменшення рівня невизначеності відбувається за посередництвом ведучих методологів – фахівців з організації рефлексивного аналізу діяльності. Їхнім завданням є організація процесу рефлексивного підведення учасників від абстрактного до конкретного під час аналізу діяльності.  
ОДГ була створена Г.П. Щедровицьким як „нова форма організації колективної миследіяльності”. З середини 1950-х років у Москві проводилися інтелектуально-методологічні ігри, які наприкінці 1970-х років були перетворені в іншу форму – організаційно-діяльнісних ігор. Цей метод набув популярності у 1970-1990 роках як засіб та метод вирішення складних міждисциплінарних проблем та ефективної форми організації та розвитку „колективної миследіяльності” [21]. 
ОДГ містить три фокуси управління ситуацією – методологічний, дослідницький та ігротехнічний. Об’єктом ОДГ може бути будь-яка проблемна ситуація. Цей метод широко використовувався у роботі з науково-дослідними та проектними інститутами, промисловими підприємствами, державними органами управління. Ось декілька прикладів проведених „великих” ігор: „Забезпечення нормального функціонування та розвитку технологій і діяльності на атомних електростанціях”; „Навчально-виховний процес у ВНЗ”; „Місто. 1-й етап: принципові завдання на розробку програм розвитку, моделей та генплана міста”.
Формат гри досить широкий – від кількох годин до декількох днів або місяців; стандартна гра проводиться протягом 5 днів. Гра проходить у три етапи. На підготовчому етапі формулюються цілі, розробляються оргпроекти, програми та плани гри. На основному етапі відбуваються робочі процеси що породжують продукти та результати відповідно до завдань учасників – замовників, методологів, дослідників тощо. На завершальному етапі проводиться рефлексивний та мисленнєвий аналіз досвіду проведення гри, результати фіксуються у нормативних проектних, методологічних, науково-дослідних формах. В ОДГ існують три головні форми організації миследіяльності: 1) робочі заняття у спеціалізованих групах (професійних, тематичних, експертних); 2) загальні дискусії в рамках колективу; 3) рефлексивні заняття (групові або загальні). 
Центральним моментом ОДГ є рефлексія як рушійна сила колективної миследіяльності. Поняття рефлексії означає тут вміння аналізувати самого себе та свою мисленнєву діяльність, вправлятися у самовизначенні та визначенні цілей саморозвитку. Функція рефлексії в ОДГ – допомогти кожному дізнатися про себе, самовизначитися у наявній ситуації та визначити міру свого особистого внеску у спільну роботу. Так само, кожна група учасників має проводити групову рефлексію для аналізу своїх дій протягом дня, оцінювати їхню успішність відносно до інших груп і складати план та програму свої наступних дій.
Дидактичним моментом ОДГ є завершальна рефлексія, предметом оцінки якої можуть бути дії ведучих, внесок окремих учасників, процеси миследіяльності, процеси комунікації, групової динаміки, задоволення кінцевим продуктом тощо [10].  
Характеристики ОДГ: 1) цільова настанова замовника, яка визначає призначення та функції гри; 2) цільова настанова організатора та керівника гри; 3) структура оргпроекта та програми гри; 4) результати, продукти та наслідки гри (фіксуються у пост-ігровій рефлексії). Ці фактори взаємопов’язані, але вони можуть не збігатися, як наприклад, цілі замовника можуть розходитися з цілями організатора, оргпроект та програма можуть не співпадати з настановами керівника та замовника. За рахунок цього у грі з’являються конкуренція та боротьба, а у підсумку з’являються нові продукти та наслідки, які були не передбачені оргпроектом та програмою.  
Аналіз проведення великої кількості ОДГ довів, що вона може використовуватися як засіб та метод для з’ясування та формулювання складних соціальних та господарських проблем, програмування комплексних досліджень, впровадження системних новоутворень, формулювання, розвиток штучно-технічних (ІТ) систем, установ, колективів,  груп; підвищення кваліфікації, навчання та виховання студентів, комплексних експериментальних досліджень тощо (Щедровицкий, 1983).
Але ОДГ має також свої обмеження та вади. По-перше, ресурсовитратність: на ОДГ треба багато часу, багато людей і відповідно велике фінансування. Також потрібні добре навчені і підготовані ігротехніки, без яких гра не відбудеться. По-друге, основним результатом гри автори вважають нове мислення, а не вирішення проблеми, на яку вона була спрямована. По-третє, ефект ОДГ може бути значним, але обмеженим колом його учасників.

3.3. Технологія збагачення громадської думки

Технологія збагачення громадської думки була розроблена американським дослідником Джеймсом Фішкіним (1988). Ця технологія базується на двох видах емпіричної інформації, що надходить від опитуваних. Перше - це судження, заяви, оцінки людей, які не замислювалися про предмет опитування або не поінформованих чи недостатньо поінформованих. Цей вид громадської думки називається «базовим», «необробленим», «неочищеним», «сирим». Другий вид громадської думки є надбудовою над першим і виникає з нього за умови зростання поінформованості опитуваних. Цей вид називають «виваженим», «розвиненим», «культивованим», «посиленим», «рафінованим» тощо. Таким чином, збагачена громадська думка певної групи людей – це множина суджень, оцінок, тверджень щодо певного фрагменту реальності, яке було ними опрацьовано за наявності необхідної інформації з певних проблем у процесі широкого міжособистісного обговорення [6].
Загальна схема опитування збагаченої громадської думки кількох етапів. Спочатку проводиться зондаж «сирої» думки (1000–3000 осіб). Потім із цієї сукупності випадковим чином вибирається менша кількість людей (250–500 осіб). Їх збирають разом; вони отримують компетентну інформацію з досліджуваної тематики та обговорюють проблему в дискусії з експертами. Цей етап визначається як “збагачення” громадської думки. Потім у цій групі проводиться повторне опитування, результати якого дають уявлення про стан збагаченої, більш зрілої громадської думки.
Другий варіант – процедура “збагачення” являє собою більш-менш рівноправний діалог, спільне конструювання образу інновації всіма зацікавленими сторонами, яке за певних умов здатне перетворитися на своєрідну майєвтичну, неманіпулятивну технологію. 
Серед проблемних моментів процедури збагачення громадської думки слід відзначити зміст інформації, якою послуговуються учасники обговорень. Про збагачення громадської думки щодо інновації можна вести мову лише в разі використання релевантної, об’єктивної, доступної для розуміння інформації. Але відокремити її від різноманітних вигадок, чуток, перекручених фактів вдається далеко не завжди. Окрім цього, під час обговорень не виключені феномени групового тиску, конформізму, емоційного зараження тощо [14]. 

3.4. Метод знаходження консенсусу

Метод знаходження консенсусу – це метод прийняття групового рішення, який широко використовується у роботі міжнародних та громадських організацій, наприклад, ООН. Найстаріший приклад групи, яка приймає рішення консенсусом - плем'я ірокезів. І хоча сучасна історія розглядає початок популяризації методу консенсусу з поширенням феміністських і антиядерних рухів 1970-х років, витоки методу консенсусу можна знайти набагато раніше. Найпомітніший історичний приклад європейського співтовариства, практикуючого метод консенсусу — Релігійне Товариство Друзів, або квакери, які розпочали використовувати метод консенсусу ще в XVII ст. 
Формальній консенсус складається з циклів або рівнів. На першому рівні дозволяється проводити дискусію з філософських та політичних питань, визначати загальні плюси та мінуси та ін. На другому рівні коло дискусії обмежується застереженнями. Вони виявляються та перелічуються, кожен має скласти карту застережень. Увага концентрується на виявленні та групуванні подібних застережень. На третьому рівні фокус звужується, обмежується єдиним застереженням, яке має бути вирішене. Процес пошуку рішення триває доти, доки не залишається незгодних з ним. Але консенсус може бути кількох видів: одноголосно мінус один - усі учасники крім одного підтримують рішення; одноголосно мінус два [13]. 
•	Одноголосно мінус один — усі учасники крім одного підтримують рішення. Незгодний не може блокувати рішення, але він може затягувати дебати. Незгодний може бути постійним спостерігачем виконання рішення, і його думкою про наслідки рішення можна цікавитися в подальшому. 
•	Одноголосно мінус два - не дозволяє двом індивідуумам блокувати рішення, але в такому випадку вирішити протиріччя вдається швидше. Незгодна пара може представити на розгляд свою альтернативну думку про те, чим погане рішення. Парі дається можливість знайти загальний базис і схилити на свій бік третього учасника, щоб блокувати рішення. Якщо протягом встановленого часу третій до них не приєднується, їхня аргументація розглядається як непереконлива.

Процедура
1.	Порядок денний, загальні правила ведення зборів. 
2.	Обговорення пункту. Питання обговорюється з метою з'ясувати всі думки і отримати інформацію по даній темі.
3.	Формулювання пропозиції. Виходячи з обговорення, виноситься пропозиція вирішення питання. Заклик до консенсусу. Ведучий групи закликає до консенсусу за пропозицією. Кожен член групи повинен чітко визначити свою згоду з пропозицією (наприклад, підняттям руки або кольорової картки) щоб уникнути ситуації, в якій мовчання або бездіяльність будуть розцінені як згоду.
4.	Дослідження ставлення до пропозиції. Якщо консенсусу не досягнуто, кожний незгодний з висунутою пропозицією висловлює своє ставлення до цієї пропозиції, починаючи, таким чином, наступну частину обговорення, щоб передати свої сумніви іншим або розвіяти їх.
5.	Зміна пропозиції. Пропозиція коректується, перефразується або доповнюється, виходячи із ставлення до неї тих хто не приймають її. Далі група знову повертається до призову до консенсусу, і цикл повторюється — до тих пір, поки рішення що задовольняє всіх не буде знайдено.
У випадку, коли учасник не згоден з пропозицією, він може висловити:
1.	Зауваження. Члени групи, які бажають, щоб пропозиція була прийнятна, але вважають за потрібне позначити своє ставлення для групи, можуть вибрати «зауваження». Якщо зауваження істотне, то пропозиція може бути змінена.
2.	Утриматися. Утриматися може член групи, який має серйозні особисті претензії до пропозиції, але, тим не менш, бажає, щоб вона пройшла. Також утримуються учасники, які не можуть зрозуміти суть пропозиції або взяти участь у реалізації.
3.	Блокувати. Як правило, для того, щоб повністю блокувати пропозицію, достатньо однієї людини. «Блок» розглядається як засіб для крайнього випадку, коли учасник вважає, що дане рішення ставить у небезпеку колектив або його членів, або йде у розріз з місією колективу. «Блок» — це принципова незгода. У певних моделях прийняття рішення консенсусом учасник, що блокує пропозицію, зобов'язується розробити рішення, яке задовольнить усіх.
Ролі
1.	Ведучий. Роль ведучого полягає в тому, щоб полегшити процес прийняття рішення консенсусом. Ведучий стежить за переходом від питання до питання порядку згідно з відведеним часом, за виконанням принципу спільного прийняття рішень, а також, при необхідності, пропонує окремі або додаткові дискусії або шляхи прийняття рішень (по колу, по групах, зміна ролей). 
2.	Хронометрист. Завдання того хто стежить за часом зробити так, щоб збори не вибивався з графіка та обговорення питань порядку укладалася в певний час. Для цього використовують різні заходи: час від часу нагадує про час, нагадує про тимчасові обмеження, стежить, щоб окремі що говорять не віднімали надмірно багато часу.
3.	Завдання того, хто стежить за атмосферою, стежити за емоційнім кліматом зборів і за «мовою тіла» та іншими невербальними сигналами учасників. Він повинен запобігати можливим конфліктам, розряджати обстановку і підтримувати ненапружену атмосферу, а також перешкоджати деструктивним явищам серед учасників.
4.	Секретар фіксує рішення, основні моменти дискусій. На відміну від інших способів прийняття рішення, для досягнення консенсусу вкрай важливо відзначати несхожі думки.
Метод консенсусу розрахований на роботу у невеликих групах. У великих групах він також можливий, але його процедура дещо змінюється. Для роботи у великих групах використовуються так звані ради представників. Рада представників є інструментом досягнення консенсусних рішень для великих груп. У раді представників збираються представники менших груп для прийняття спільних рішень. Кожна група представлена своїм речником. За допомогою такого представника-речника група спілкується з більшим зібранням, що дозволяє тисячам людей бути представленими в дискусії меншої групи. Повноваження речника визначаються його групою зближення позицій. Речникові може знадобитися проконсультуватися зі своєю групою перед тим, як брати участь в обговоренні чи узгодженні певних питань [19].
Цей метод, які і інші, має свої обмеження. По-перше, він потребує досить багато часу, його результативність залежить від бажання учасників знайти спільне рішення. Це може бути значною перешкодою в ситуації, коли рішення повинно бути прийнято швидко або коли обговорити думки всіх учасників групи за прийнятний період часу неможливо. Право блокування може використовуватися для того, щоб унеможливити прийняття рішення (у літературі описані випадки, коли в групу засилається «провокатор» з метою запобігти діяльності групи). Крім того, група може дійти такого рішення, якого не хоче ніхто: відкидання усіх пропозицій призводить до появи такого рішення, проти якого ніхто не виступає, але яке є ані ефективним, ані бажаним (парадокс Абеліна).

Приклад: Модель квакерів
Модель, яка використовується квакерами, досить ефективна, проста і перевірена часом. Будучи загальновизнаною, вона надає кожному можливість висловитися і обмежує порушників (наприклад, тих, хто намагається говорити необмежений час).
Такі аспекти моделі квакерів можуть бути успішно застосовані при будь-якому прийнятті рішення консенсусом:
•	Усі учасники групи діляться думками та інформацією до тих пір, поки не виникне одностайність.
•	Під час дискусії учасники вислуховують один одного і діляться інформацією.
•	Кількість разів, що кожен учасник може взяти слово, обмежена. Таким чином забезпечується можливість кожному бути почутим.
•	Ідеї та рішення є ідеями та рішеннями групи, а не чиїми-то персональними.
•	Розбіжність вирішуються в ході дискусій. Ведучий вказує на ті області, в яких всі згодні, і ті, в яких є розбіжності для продуктивності дискусії.
•	Ведучий робить дискусію продуктивною, питаючи, чи є інші думки і пропонує «чернетку» рішення.
•	Уся група відповідальна за рішення, і рішення належить всій групі.
•	Ведучий прагне розпізнати наявність незгодного з рішенням, або байдужного чи чинного виходячи з власних інтересів.
Джерело: https://ru.wikipedia.org/
Рекомендована література

1.	Битянова М.Р. Организация психологической работы в школе / М.Р. Битянова. – М.: Совершенство, 1997. – 298 с. 
2.	Белановский С.А. Методика и техника фокусированного интервью. М.: Наука, 1993.
3.	Гелдерлоос П. Консенсус: принятие решений в свободном обществе / Петер Гердерлоос. С-Пб., 2010. – 106 с.
4.	Грицяк Н.В., Баровська А.В. Інформаційні кампанії як механізм підвищення ефективності реалізації державної політики у сфері євроінтеграції / Н.В. Грицяк, А.В. Баровська // Стратегічні пріоритети. – 2007. – № 2 (3). – С. 37–44.
5.	Дзялошинский И. Организация и проведение информационных кампаний // [електронний ресурс] http://www.tatmedia.ru/cdr/orgkomp.doc
6.	Докторов Б. Методология и практика опросов обогащенного общественного мнения // Б. Докторов. Социальная реальность. - 2007. - №10. - С. 81-94.
7.	Дудченко В.С. Инновационная игра как метод исследования и развития организации // Активные методы обучения при повышении квалификации руководящих работников и специалистов Миннефтехнмпрома. Отраслевая научно-методическая конференция. Ярославль. ИПКНефтехим. 1982.
8.	Іванченко С.М. Шляхи формування консолідованої громадської думки у цільових групах // Проблеми політичної психології: зб. наук. праць / Асоціація політичних психологів України. – К.: Міленіум, 2014. – Вип. 1. (15) – С.267-273.
9.	Иванченко С.Н. Активные методы в обучении и социально-психологических исследованиях // Современные образовательные технологии, используемые в очном, заочном и дополнительном образовании» [Текст] /сборник – Королев МО: Изд-во «Канцлер», ФТА, 2014. – С.117-123.
10.	Корнеева Е.Н.  Активные методы социально-психологического обучения / Учебное пособие. - Ярославский государственный педагогический университет им. К.Д. Ушинского. Ярославль. - 2009. 
11.	Мартынова А.В. Фасилитация как технология организационного развития и изменений // Организационная психология. –2011. –Т. 1. –№ 2. – С. 53–91.
12.	Методичні вказівки з організації та проведення масових заходів // [електронний ресурс] www.ucipr.org.ua/
13.	Методы генерации идей и достижения консенсуса // [електронний ресурс] https://drive.google.com/file/d/0BxOg0amRzk9vem9mMjZwNG5qR1E/edit?pli=1
14.	Модернізаційні процеси в освіті та суспільстві: психотехнології супроводу: [колективна монографія] / за ред. П. Д. Фролова; Нац. акад.пед. наук України, Ін-т соц. та політ. психології. – Кіровоград: Імекс-ЛТД, 2013. – 310 с.
15.	Підручник з ненасильницького спротиву // [електронний ресурс] http://texty.org.ua/pg/chapter/Valera/read/40504/40506
16.	ПОЛОЖЕННЯ "ПРО ГРОМАДСЬКІ СЛУХАННЯ В МІСТІ (СЕЛІ, СЕЛИЩІ) N" // [електронний ресурс] http://www.ucipr.kiev.ua/userfiles/Regulation%20on%20public%20hearings.pdf
17.	Принятие решений через консенсус -  Seeds for Change: a non-profit activist co-op. // [електронний ресурс] http://www.seedsforchange.org.uk/
18.	Прогнозування розвитку інноваційних технологій // [електронний ресурс] http://moodle.ipo.kpi.ua/moodle/mod/resource/view.php?id=30402
19.	Соціологія: Підручник / За редакцією В.М. Пічі. – 2-ге видання, стереотипне. – Львів: “Магнолія Плюс”, “Новий світ-2000”, 2006.
20.	Роджерс Э.M., Стори Дж.Д. Коммуникационные кампании: учебное пособие по науке о коммуникации. 2009 // [електронний ресурс] http://www.myword.ru.
21.	Щедровицкий Г.П. Избранные труды / Г. П. Щедровицкий. – М., 1995. – 759 с.
22.	Ядов В.А. Социолоческое исследование: Методология, программа, методы. -Самара: 1995.